Ellen G. White

Marea luptă
dintre Hristos şi îngerii Săi
şi Satana şi îngerii lui

Titlul în original: The Great Controversy between Christ and His Angels and Satan and His Angels (1858)

© 2009 Marian-Titu Gogoi (sprecer@hotmail.com)

Toate drepturile acestei ediţii aparţin traducătorului. Reproducerea integrală sau parţială, fără nici o modificare a textului, este permisă fără acordul prealabil.
All rights of this edition belong to the translator. This book may be freely reproduced in part or full, provided there are no changes to the text.
Cuprins

Prefaţă	
Ellen G. White (schiţă biografică)	
İntroducere	
1  Căderea lui Satana	
2  Căderea omului	
3  Planul mântuirii	
4  Prima venire a lui Hristos	
5  Lucrarea lui Hristos
6  Schimbarea la faţă
7  Trădarea lui Hristos
8  Judecarea lui Hristos
9  Răstignirea lui Hristos
10  Învierea lui Hristos
11  Înălţarea lui Hristos
12  Ucenicii lui Hristos
13  Moartea lui Ştefan
14  Convertirea lui Saul
15  İudeii au hotărât să-l omoare pe Pavel
16  Pavel a vizitat İerusalimul
17  Marea apostazie
18  Taina fărădelegii
19  Moarte, nu viaţă veşnică în chin
20  Reforma
21  Biserica unită cu lumea
22  William Miller
23  Solia primului înger
24  Solia celui de-al doilea înger
25  Mişcarea adventă ilustrată
26  O altă ilustrare
27  Sanctuarul
28  Solia celui de-al treilea înger
29  O platformă stabilă
30  Spiritismul
31  Lăcomia
32  Clătinarea (Cernerea)
33  Păcatele Babilonului
34  Marea strigare
35  Solia a treia încheiată
36  Vremea strâmtorării lui İacov
37  Eliberarea sfinţilor
38  Răsplata sfinţilor
39  Pământul pustiit
40  A doua înviere
41  Moartea a doua
Texte biblice
Note explicative

Prefaţă

Drum cu prioritate

Ca o magistrală care coboară din cer, înfăşurând pământul, după care se întoarce pe altă rută la cer, aşa descoperă această carte, cunoscută în prezent sub numele de „Daruri spirituale“ volumul I, drumul vieţii cerului şi al pământului în cea mai dramatică dezbatere a iubirii lui Dumnezeu.

Într-un fel cartea este un rezumat de forţă a două cărţi cunoscute: „Tragedia veacurilor“ şi „Hristos, Lumina lumii“, dar o parafrazare impresionantă care îţi clarifică într-un timp scurt motivul, strategia şi scopul Marii Lupte dintre lumină şi întuneric, dintre Dumnezeu şi Satana.

Sunt cinci fanioane ale cărţii care semnalizează cinci perioade, caracterizate printr-o dinamică divină de mari proporţii şi care sistematizează înţelegerea procedeelor lui Dumnezeu.

Capitolele 1-3 surprind criza morală din Univers şi de pe pământ în începuturile lor şi prefigurarea Planului de Mântuire, care descoperă antidotul virusului păcatului prin iniţiativa substitutivă a Fiului lui Dumnezeu.

Capitolele 4-11 focalizează preţul pe care Planul de Mântuire l-a prevăzut, prin viaţa, moartea şi învierea Mântuitorului. İsus devine reţeta prescrisă de Dumnezeu Tatăl şi oferită astăzi oricui prin Duhul Sfânt.

Capitolele 12-16 descriu forţa Planului de Mântuire, care cucereşte prin misiunea bisericii primare milioane de suflete care au găzduit întunericul păgânismului în inimile lor, din neştiinţă.

Capitolele 17-26 identifică de data aceasta forţa incisivă a puterilor întunericului, care umbreşte prin apostazie, pe o perioadă mare, sufletele a milioane de oameni, dar totodată şi momentele reabilitării Planului de Salvare prin dubla reformaţiune, a lui Luther şi Miller.

În final, capitolele 27-41 sunt o irumpere profetică cu accentul pe finalizarea Planului de Mântuire pe pământ şi în cer în cea mai dramatică descriere, dominând cu vestea cea bună a revenirii Mântuitorului.

Pentru cititorul grăbit şi intersectat de aspectele existenţiale, într-o imagine a nevoii lui sufleteşti, această carte, cu o expresie lapidară ce descrie marile teme ale proiectului divin pentru om, este ca un izvor care îl însoţeşte într-o zonă aridă şi-i înnoieşte puterile vieţii.

În a doua imagine privind semnificaţia cărţii, din  paginile pline de vigoare şi bine ilustrate, nu poate fi decât o deschidere a unui drum cu prioritate care se deschide în faţă către o destinaţie mai mult decât fericită.

Studiul acestei cărţi ne va aduce bucuria de a ne apropia de viaţa Mântuitorului descoperit în oferta planului ceresc, în care dragostea este magistrala călătoriei noastre spre cer.

George Uba

Ellen Gould White (1827-1915)
(Schiţă  biografică)

Ellen White s-a născut în Gorham, Main (S.U.A) şi a fost o credincioasă metodistă până la vârsta de 17 ani. A fost dată afară din biserică datorită faptului că ea credea în revenirea lui Hristos în 1843 şi vorbea despre acest eveniment apropiat. Dumnezeu i-a dat viziuni şi o solie de dus lumii, după ce alte două persoane au respins această povară de la Dumnezeu. A scris multe articole şi cărţi, îndreptând atenţia oamenilor spre Biblie, aducând mângâiere şi călăuzire, dând îndemnuri, mustrând păcatul şi chemând oamenii la pocăinţă. După ce a primit lumină pentru solia despre sănătate, ea a devenit o puternică susţinătoare a reformei sanitare, chemând la o dietă asemănătoare cu cea originară din Grădina Eden, la abstinenţă de la tot ceea ce este dăunător şi la temperanţă în toate lucrurile.

Ellen White nu şi-a asumat niciodată titlul de ‘profet’, dar nici nu a obiectat atunci când alţii au numit-o astfel. Însă când era întrebată, ea răspundea că este un ‘sol’ al lui Dumnezeu, arătând că lucrarea ei a cuprins multe domenii de activitate, incluzând religia, evanghelizarea, profeţiile, viaţa de familie, relaţiile sociale, educaţia, sănătatea şi nutriţia. Aceasta a însemnat mai mult decât ceea ce se consideră de obicei că face un profet, şi anume să vorbească oamenilor sub inspiraţie divină despre evenimente viitoare. 

„La Lege şi la mărturie! Căci dacă nu vor vorbi aşa, nu vor mai răsări zorile pentru poporul acesta.“ De-a lungul timpului şi îndeosebi acum la începutul secolului XXI mulţi au pretins şi pretind a fi profeţi, prezicând multe lucruri ciudate. Cum putem fi noi siguri că cineva este cu adevărat ceea ce pretinde, şi anume o persoană care primeşte Cuvinte de la Dumnezeu? Cu siguranţă acelaşi Dumnezeu care a dat Cuvintele Sale oamenilor din trecut şi ele au fost scrise devenind cărţile Bibliei, nu se va contrazice pe Sine! İsus a prorocit direct despre aceasta, ştiind că profeţiile vor fi un mare test pentru cei care vor trăi în timpul ultimelor zile: „Se vor scula mulţi proroci mincinoşi şi vor înşela pe mulţi.“ (Matei 24,11) Pentru a accentua acest lucru, Dumnezeu i-a dat lui İoan aceste cuvinte: „Preaiubiţilor, să nu daţi crezare oricărui duh; ci să cercetaţi duhurile, dacă sunt de la Dumnezeu; căci în lume au ieşit mulţi proroci mincinoşi.“ (1 İoan 4,1) Majoritatea creştinilor au fost împotriva celor care au afirmat că au descoperiri de la Dumnezeu. Aceştia citează textul din Apocalipsa 22,18-19, pentru a-şi susţine punctul de vedere: „Mărturisesc oricui aude cuvintele prorociei din cartea aceasta că, dacă va adăuga cineva ceva la ele, Dumnezeu îi va adăuga urgiile scrise în cartea aceasta. Şi, dacă scoate cineva ceva din cuvintele cărţii acestei prorocii, îi va scoate Dumnezeu partea lui de la pomul vieţii şi din cetatea sfântă, scrise în cartea aceasta.“ Dar oare acest text vrea să spună că după İoan nu vor mai fi profeţi de la Dumnezeu? Dacă este aşa, atunci de ce ne-ar avertiza İsus să ne ferim de „profeţi falşi“? De ce Duhul Sfânt ne spune prin İoan să cercetăm duhurile? Nu ar fi mai simplu dacă am şti că trebuie să-i ignorăm pe toţi cei care după İoan pretind că au Cuvinte de la Dumnezeu? Dar acesta nu este planul lui Dumnezeu. El descoperă adevăruri noi atunci când este nevoie şi Îşi face cunoscută voia. İar cei cu inima curată vor cerceta să vadă dacă profeţia este adevărată, şi dacă este, o vor primi cu bucurie şi o vor urma. Cu siguranţă că şi lui Satana i se va permite să lucreze; dacă nu ar fi aşa, atunci el L-ar acuza pe Dumnezeu că este nedrept.

Prin Pavel, Duhul Sfânt ne pune câteva întrebări foarte importante: „Oare toţi sunt apostoli? Toţi sunt proroci? Toţi sunt învăţători? Toţi sunt făcători de minuni? Toţi au darul tămăduirilor? Toţi vorbesc în alte limbi? Toţi tălmăcesc?“ (1 Corinteni 12,29-30) Apoi în versetele următoare ne spune că ne va arăta „o cale nespus mai bună“, declarând că darurile nu ne sunt de niciun folos dacă nu avem dragoste. În capitolul 14, el merge un pas mai departe spunându-ne: „Urmăriţi dragostea. Umblaţi şi după darurile duhovniceşti, dar mai ales să prorociţi.“ (1 Corinteni 14,1) „Astfel deci fraţilor, râvniţi după prorocire, fără să împiedicaţi vorbirea în alte limbi.“ (1 Corinteni 14,39) „Nu stingeţi Duhul. Nu dispreţuiţi prorociile. Ci cercetaţi toate lucrurile şi păstraţi ce este bun.“ (1 Tesaloniceni 5,19-21)

Ellen White nu face excepţie de la aceasta. Luaţi această carte şi comparaţi-o cu Sfânta Scriptură, pentru a vedea dacă trece testul. Să ne rugăm bunului nostru Tată Ceresc şi El ne va călăuzi prin Duhul Său cel Sfânt în tot adevărul.

Cărţile scrise de Ellen White au fost traduse în multe limbi, „Calea către Hristos“ fiind printre cele mai cunoscute dintre ele. Dar ea considera „Marea luptă”, drept cea mai importantă carte a sa, fiind de un mare ajutor pentru cei care se pregătesc pentru cea de-a doua venire a lui İsus Hristos. Această carte a fost publicată pentru prima dată de soţul ei, James White, la Battle Creek, Michigan în 1858 avânt titlul „Marea luptă dintre Hristos şi îngerii Săi şi Satana şi îngerii lui“.

James şi Ellen White (1864)

İntroducere

Ellen White a primit viziunea despre Marea luptă în primăvara anului 1858 în Lovett’s Grove, Ohio, S.U.A. Ea scrie despre acest eveniment: „În această viziune de la Lovett’s Grove, s-a repetat cea mai mare parte a temei Marii lupte pe care o văzusem cu zece ani înainte, şi mi s-a arătat că trebuia să o scriu, că voi avea de luptat cu puterile întunericului, pentru că Satana va face eforturi puternice pentru a mă împiedica, dar îngerii lui Dumnezeu nu mă vor părăsi în această luptă, şi că trebuia să mă încred în Dumnezeu.“ („Daruri spirituale“, vol. II, pag. 270) Două zile mai târziu, Satana a încercat să o omoare pentru a o împiedica să prezinte altora ceea ce îi fusese arătat. Însă, susţinută de Dumnezeu în îndeplinirea lucrării încredinţate ei, a scris o descriere a scenelor care-i fuseseră prezentate, astfel că în vara anului 1858 a fost publicată de James White cartea „Marea luptă dintre Hristos şi îngerii Săi şi Satana şi îngerii lui“. Unele porţiuni, fuseseră deja publicate în broşura „Un cuvânt către turma mică“ (1847) şi în primele ei două cărţi „Experienţe creştine şi viziuni“ (1851) şi „Supliment“ (1854).

În această carte, Ellen White foloseşte foarte des expresii precum „Domnul mi-a arătat...“, „Am văzut...“, „Mi-a fost arătat...“, „Apoi am fost dusă în timpul când...“, „Atenţia mi-a fost îndreptată spre...“, „Îngerul care mă însoţea mi-a spus...“, „Am fost dusă mai departe...“, „Am fost dusă înapoi...“. Arthur White, nepotul sorei White, scrie într-unul din articolele sale că acestea sunt expresii care fac clară sursa informaţiei pe care autoarea o prezintă, şi cum informaţia a ajuns la ea. Aceste expresii sunt indicii pentru viziuni scenice, sora White fiind purtată înapoi sau înainte de-a lungul istoriei, pentru a vedea anumite evenimente, fiind însoţită de un înger care o ajuta să înţeleagă ceea ce vedea. (Vezi „Adventist Review“, 12 iulie 1979, pag. 4-7.) 

Mai târziu sora White a dezvoltat această temă a „Marii lupte“, fiind publicate alte ediţii: „Marea luptă dintre Hristos şi Satana, de la distrugerea İerusalimului până la sfârşitul luptei“ (1884), „Marea luptă dintre Hristos şi Satana, în timpul dispensaţiei creştine“ (1888) şi „Marea luptă dintre Hristos şi Satana“ (1911). De asemenea au fost scrise alte patru cărţi care fac parte din ciclul Conflictul veacurilor, fiecare dintre ele prezentând în detaliu diferite perioade istorice: „Patriarhi şi profeţi“, „Profeţi şi regi“, „Hristos, Lumina lumii“ şi „Istoria faptelor apostolilor“. Aşa cum s-a amintit, cartea de faţă a fost publicată pentru prima dată în anul 1858 cu titlul „Marea luptă dintre Hristos şi îngerii Săi şi Satana şi îngerii lui“, fiind în prezent mai bine cunoscută sub titlul „Daruri spirituale“, volumul I.  

Cred că este important ca cei din biserica adventistă să aibă acces la această carte aşa cum a apărut ea prima dată şi purtând titlul originar, fiindcă este important să conştientizăm faptul că ne aflăm în mijlocul unui conflict cosmic, şi că prin alegerile noastre zilnice ne aflăm în una din cele două tabere aflate în această luptă. Este important pentru fiecare dintre noi cei care facem parte din Biserica ce Îl aşteaptă pe Mântuitorul ei să revină, să ştim că vom trece prin vremea strâmtorării, dar că biruinţa a fost deja câştigată la cruce. Satana nu mai poate lupta în mod direct împotriva Domnului İsus, dar îşi continuă lupta îndreptându-se „ca un leu care răcneşte” împotriva urmaşilor Săi. Însă atâta timp cât rămânem ancoraţi de Stânca Mântuirii noastre, vom ieşi şi noi biruitori! Cartea a fost scrisă într-un limbaj simplu şi aceasta a fost şi dorinţa mea atunci când am tradus-o: să poată fi înţeleasă atât de cei învăţaţi cât şi de cei mai puţin învăţaţi, de cei tineri cât şi de cei în vârstă. Cartea ne prezintă originea păcatului, minunatul plan al mântuirii, originea şi istoria mişcării advente, evenimentele care ne stau în faţă şi finalul acestei lupte cosmice. 

Marian-Titu Gogoi
Capitolul 1
Căderea lui Satana

Domnul mi-a arătat că Satana era odată un înger onorat în cer, următorul după İsus Hristos. Faţa lui era blândă, exprimând fericirea ca şi la ceilalţi îngeri. Fruntea lui era înaltă şi lată, arătând o mare inteligenţă. Înfăţişarea sa era perfectă. El avea o comportare nobilă, maiestoasă. Şi am văzut că atunci când Dumnezeu a zis Fiului Său „să facem om după chipul Nostru“, Satana a fost invidios pe İsus. El dorea să i se ceară sfatul în ceea ce priveşte facerea omului. S-a umplut de invidie, gelozie şi ură. Dorea să fie cel mai mare în cer, următorul după Dumnezeu, şi să primească cele mai mari onoruri. Până atunci tot cerul fusese în ordine, armonie şi supunere perfectă faţă de stăpânirea lui Dumnezeu.

Era cel mai mare păcat să te răzvrăteşti împotriva ordinii şi voinţei lui Dumnezeu. Tot cerul părea în agitaţie. Îngerii au fost aranjaţi în companii având în fruntea lor câte un înger care îi comanda. Toţi îngerii erau agitaţi. Satana aducea insinuări împotriva stăpânirii lui Dumnezeu, dorind să se înalţe pe sine şi nevrând să se supună autorităţii lui İsus. Unii dintre îngeri simpatizau cu Satana în răzvrătirea sa, iar alţii susţineau cu putere onoarea şi înţelepciunea lui Dumnezeu în a-İ da autoritate Fiului Său. Şi a fost ceartă între îngeri. Satana şi cei influenţaţi de el care luptau să reformeze stăpânirea lui Dumnezeu, doreau să cerceteze înţelepciunea Sa de nepătruns pentru a afla intenţia Sa în a-L înălţa pe İsus şi a-İ oferi o astfel de putere şi autoritate nelimitate. Ei s-au răzvrătit împotriva autorităţii Fiului lui Dumnezeu, şi toţi îngerii au fost chemaţi să apară în faţa Tatălui, pentru a se decide cazurile lor. Şi s-a hotărât că Satana trebuie izgonit din cer, şi toţi îngerii care se uniseră cu Satana în răzvrătire, trebuie să fie alungaţi împreună cu el. Atunci a fost război în cer. Îngerii erau angajaţi în luptă. Satana dorea să-L învingă pe Fiul lui Dumnezeu şi pe cei care erau supuşi voinţei Sale. Dar îngerii buni şi credincioşi au învins şi Satana împreună cu cei care l-au urmat au fost alungaţi din cer.

După ce Satana a fost dat afară din cer împreună cu cei care au căzut cu el, şi-a dat seama că pierduse pentru totdeauna toată puritatea şi slava cerului. Atunci i-a părut rău şi a dorit să fie reprimit în cer. El era dispus să îşi ia locul care i se cuvenea sau orice alt loc care i-ar fi fost atribuit. Dar nu, cerul nu trebuia pus în pericol. Tot cerul ar fi fost distrus dacă el era primit înapoi, pentru că păcatul îşi avea originea în el şi seminţele răzvrătirii erau în el. Satana obţinuse adepţi, cei care simpatizaseră cu el în răzvrătirea lui. El şi cei care l-au urmat s-au căit, au plâns şi au implorat să fie reprimiţi în favoarea lui Dumnezeu. Dar nu, păcatul lor, ura, invidia şi gelozia lor fuseseră aşa de mari încât Dumnezeu nu putea să le şteargă. Trebuia să rămână pentru a primi pedeapsa finală.

Când Satana a devenit pe deplin conştient că nu era nicio posibilitate să fie readus în favoarea lui Dumnezeu, atunci răutatea şi ura lui au început să se manifeste. El s-a sfătuit cu îngerii lui şi a fost făcut un plan pentru a continua să lucreze împotriva stăpânirii lui Dumnezeu. Când Adam şi Eva au fost puşi în grădina frumoasă, Satana făcea planuri să-i distrugă. A ţinut sfat cu îngerii lui răi. Era cu neputinţă ca acest cuplu fericit să fie lipsit de fericirea sa dacă asculta de Dumnezeu. Satana nu putea să-şi exercite puterea asupra lor decât în cazul în care ei mai întâi nu ascultau de Dumnezeu şi pierdeau favoarea Sa. Satana şi îngerii lui trebuiau să inventeze un asemenea plan care să-i ducă la neascultare astfel încât să atragă asupra lor privirea dezaprobatoare a lui Dumnezeu şi să fie aduşi sub influenţa mai directă a lui Satana şi a îngerilor săi. S-a hotărât că Satana trebuia să ia o altă formă şi să-şi arate interesul pentru om. El trebuia să aducă insinuări împotriva faptului că Dumnezeu e vrednic de crezare, să creeze îndoială dacă Dumnezeu chiar a vrut să spună ceea ce a zis, apoi să le trezească curiozitatea, şi să-i facă să se amestece în planurile de nepătruns ale lui Dumnezeu, fapt de care Satana se făcuse vinovat, şi să se gândească care a fost motivul restricţiei Sale în ceea ce priveşte pomul cunoaşterii.

Capitolul 2
Căderea omului

Am văzut că îngerii sfinţi vizitau des grădina şi le dădeau instrucţiuni lui Adam şi Evei cu privire la munca lor, şi de asemenea îi învăţau despre revolta lui Satana şi căderea lui. Îngerii i-au avertizat cu privire la Satana şi i-au prevenit să nu se separe unul de altul în lucrul lor pentru că ar fi putut să vină în contact cu acest vrăjmaş căzut. Îngerii le-au cerut să urmeze îndeaproape îndrumările pe care Dumnezeu li le-a dat, pentru că doar în ascultare deplină erau în siguranţă. Şi dacă erau ascultători, acest duşman căzut nu putea să aibă nicio putere asupra lor.

Satana şi-a început lucrarea cu Eva, ca să o conducă la neascultare. Ea a greşit prima dată prin faptul că s-a îndepărtat de soţul ei, apoi, prin faptul că a zăbovit în apropierea pomului interzis, şi după aceea pentru că a ascultat de vocea ispititorului, şi chiar a cutezat să se îndoiască de ceea ce spusese Dumnezeu: „În ziua în care vei mânca din el, vei muri negreşit.“ Ea s-a gândit: „Poate nu este chiar aşa cum a zis Dumnezeu.“ S-a încumetat să nu asculte. Ea şi-a întins mâna, a luat un fruct şi a mâncat. Era plăcut de privit şi bun la gust. Ea a fost invidioasă că Dumnezeu le interzisese ceea ce era cu adevărat pentru binele lor. Ea i-a dat fructul soţului său, prin aceasta ispitindu-l. İ-a relatat lui Adam tot ceea ce şarpele spusese şi şi-a exprimat uimirea că el avea puterea vorbirii.

Am văzut că tristeţea i-a umbrit faţa lui Adam. Părea înfricoşat şi uimit. O luptă părea că se dă în mintea lui. A simţit că acesta era sigur vrăjmaşul despre care fuseseră avertizaţi, şi că soţia sa trebuia să moară. Trebuia să fie despărţiţi. İubirea sa pentru Eva era mare, şi în descurajare deplină s-a hotărât să împărtăşească soarta ei. A apucat fructul şi l-a mâncat repede. Atunci Satana a tresăltat de bucurie. El se răzvrătise în cer şi avusese simpatizanţi care îl iubeau şi l-au urmat în răzvrătirea lui. El căzuse şi îi făcuse şi pe alţii să cadă împreună cu el. Şi acum o ispitise pe femeie să se îndoiască de Dumnezeu, să aibă întrebări referitoare la înţelepciunea Lui şi să caute să pătrundă planurile Sale atotînţelepte. Satana ştia că femeia nu va cădea singură. Adam, prin dragostea lui pentru Eva, nu a ascultat porunca lui Dumnezeu şi a căzut cu ea.

Vestea despre căderea omului s-a răspândit în întreg cerul. Orice harpă a amuţit. Îngerii şi-au luat coroanele de pe cap de tristeţe. Tot cerul era în agitaţie. A fost ţinut sfat pentru a se decide ce trebuie să se facă cu perechea vinovată. Îngerii se temeau că ei îşi vor întinde mâna şi vor mânca din pomul vieţii şi vor fi păcătoşi nemuritori. Dar Dumnezeu a spus că îi va alunga din grădină pe cei care încălcaseră legea. Îngeri au fost trimişi imediat să păzească drumul spre pomul vieţii. Fusese planul calculat al lui Satana ca Adam şi Eva să nu asculte de Dumnezeu, să-şi atragă privirea Sa dezaprobatoare, şi apoi să-i conducă să ia din pomul vieţii astfel încât să trăiască veşnic în păcat şi neascultare, şi astfel păcatul să fie făcut nepieritor. Dar îngeri sfinţi au fost trimişi să-i izgonească din grădină, în timp ce o altă companie de îngeri a fost însărcinată să păzească drumul spre pomul vieţii. Fiecare dintre aceşti îngeri puternici părea să aibă în mâna lui dreaptă ceva care semăna cu o sabie strălucitoare.

Atunci Satana a triumfat. Şi pe alţii îi făcuse să sufere prin căderea sa. El fusese alungat din cer, iar ei din Paradis.

Capitolul 3
Planul mântuirii

Întristarea a umplut cerul când s-a înţeles că omul era pierdut, şi că lumea pe care Dumnezeu o crease avea să fie umplută cu fiinţe muritoare condamnate la suferinţă, boală şi moarte şi că nu era nicio cale de scăpare pentru cel vinovat. Întreaga familie a lui Adam trebuia să moară. L-am văzut pe iubitul İsus şi am observat o expresie de compasiune şi întristare pe faţa Sa. Curând L-am văzut apropiindu-Se de lumina deosebit de strălucitoare care-L învăluia pe Tatăl. Îngerul care mă însoţea mi-a spus: „Are o conversaţie îndeaproape cu Tatăl Său.“ Neliniştea îngerilor părea să fie intensă în timp ce İsus vorbea cu Tatăl Său. De trei ori El a fost învăluit de lumina strălucitoare din jurul Tatălui, şi a treia oară când a venit de la Tatăl, İ s-a putut vedea înfăţişarea. Faţa Sa era calmă, fără niciun pic de dezorientare şi grijă, şi răspândea bunătate şi gingăşie, care nu pot fi exprimate în cuvinte. El a făcut apoi cunoscut oastei îngerilor că se crease o cale de scăpare pentru omul pierdut. Le-a spus că intervenise la Tatăl Său, oferindu-Se să-Şi dea propria Sa viaţă ca preţ de răscumpărare, luând sentinţa de moarte asupra Sa, ca prin El omul să poată găsi iertare. Ca prin meritele sângelui Său şi ascultare de Legea lui Dumnezeu, oamenii să poată avea favoarea lui Dumnezeu, să fie aduşi în frumoasa grădină, şi să mănânce din rodul pomului vieţii.

La început îngerii nu au putut să se bucure căci Comandantul lor nu a ascuns nimic faţă de ei, ci le-a înfăţişat planul mântuirii. İsus le-a spus că urma să stea între mânia Tatălui Său şi omul vinovat, să îndure fărădelegea şi batjocura, şi că doar puţini Îl vor primi ca pe Fiul lui Dumnezeu. Aproape toţi Îl vor urî şi respinge. El urma să-Şi lase toată slava în cer, să apară pe pământ ca om, să Se umilească ca om, să cunoască din proprie experienţă diferitele ispite cu care omul avea să fie asaltat, pentru a şti cum să-i ajute pe cei care aveau să fie ispitiţi. Şi că în cele din urmă, după ce misiunea Sa ca Învăţător avea să fie îndeplinită, El urma să fie dat în mâinile oamenilor şi să îndure aproape orice fel de cruzime şi suferinţă pe care Satana şi îngerii lui puteau să le sugereze oamenilor răi să le aplice. El urma să moară de moartea cea mai chinuitoare, atârnat între cer şi pământ ca un păcătos vinovat. Urma să îndure ore de agonie îngrozitoare la care nici chiar îngerii nu puteau să se uite, ci aveau să-şi acopere feţele ca să nu vadă acea scenă. Nu numai chinul trupesc urma să-l îndure, ci şi chinul sufletesc cu care nu s-ar putea compara nicio suferinţă trupească. Povara păcatelor întregii lumi urma să fie asupra Sa. El le-a spus că urma să moară, apoi să învie în a treia zi şi să se înalţe la Tatăl Său pentru a mijloci pentru omul îndărătnic şi vinovat.

Îngerii s-au prosternat înaintea Lui. Ei şi-au oferit vieţile lor. İsus le-a spus că prin moartea Sa îi va salva pe mulţi, şi că viaţa unui înger nu putea plăti datoria. Doar viaţa Sa putea să fie acceptată de Tatăl Său ca preţ de răscumpărare pentru om.

İsus le-a spus de asemenea că vor avea şi ei o parte de făcut: să fie cu El, şi în diferite ocazii să-L întărească. El va lua natura decăzută a omului şi puterea Sa nu va fi nici cel puţin egală cu a lor. İar ei vor fi martorii umilirii şi suferinţelor Sale mari. Şi atunci când vor vedea suferinţele Sale şi ura oamenilor împotriva Sa, se vor simţi cuprinşi de cele mai profunde emoţii şi datorită iubirii lor pentru El, vor dori să-L scape şi să-L elibereze de ucigaşii Lui. Dar ei nu trebuiau să se amestece pentru a împiedica nimic din ceea ce vor vedea. Ei vor avea însă o parte de făcut la învierea Sa. Le-a spus că planul mântuirii fusese stabilit şi că Tatăl Său acceptase planul.

Cu o tristeţe sfântă, İsus i-a mângâiat şi i-a încurajat pe îngeri, informându-i că după toate acestea, cei pe care-i va răscumpăra vor fi cu El, locuind cu El pentru totdeauna. Şi că prin moartea Sa îi va răscumpăra pe mulţi, şi îl va nimici pe cel ce avea puterea morţii. Şi Tatăl Său Îi va da împărăţia şi măreţia împărăţiei de sub tot cerul, şi El o va stăpâni în veci de veci. Satana şi păcătoşii vor fi nimiciţi şi astfel nu vor mai tulbura niciodată cerul sau noul pământ curăţit. İsus i-a cerut oastei cereşti să se împace cu planul pe care Tatăl Său îl acceptase, şi să se bucure că prin moartea Sa omul căzut putea fi ridicat din nou să obţină favoarea lui Dumnezeu şi să se bucure de cer.

Atunci o bucurie, o bucurie de nedescris a umplut cerul. Şi oastea cerească a cântat o cântare de laudă şi închinare. Şi-au atins harpele şi au cântat într-un ton mai înalt de cum o făcuseră până atunci, pentru marea îndurare şi bunăvoinţa lui Dumnezeu în a-L da pe Fiul Lui preaiubit să moară pentru un neam de răzvrătiţi. Laudă şi închinare au fost aduse pentru tăgăduirea de Sine şi jertfa lui İsus, pentru că El acceptase să părăsească sânul Tatălui Său, alegând o viaţă de suferinţă şi durere, şi să moară de o moarte ruşinoasă pentru a da viaţă altora.

Îngerul a spus: „Crezi că Tatăl L-a dat Fiul Său preaiubit fără nicio luptă?“ „Nu, nu. A fost o luptă chiar pentru Dumnezeul cerurilor dacă să-l lase pe omul vinovat să piară, sau să Îl dea pe Fiul Său preaiubit să moară pentru el.“ Îngerii erau atât de interesaţi pentru salvarea omului că se puteau găsi printre ei unii care ar fi renunţat la slava lor şi şi-ar fi dat viaţa pentru omul care avea să moară. „Dar“, a spus îngerul care mă însoţea, „aceasta nu ar fi ajutat la nimic. Fărădelegea era aşa de mare că viaţa unui înger nu ar fi putut să plătească greşeala. Nimic ci doar moartea şi mijlocirea Fiului Său puteau să plătească greşeala, şi să-l salveze pe omul pierdut de la durere şi suferinţă fără speranţă.“ 

Dar îngerilor le-a fost atribuită lucrarea de a urca şi coborî cu balsam întăritor din slavă pentru a-L alina pe Fiul lui Dumnezeu în suferinţele Sale, şi a-İ sluji. De asemenea, lucrarea lor va fi să-i apere şi să-i ferească pe cei care se aflau sub har de îngerii răi şi de întunericul aruncat continuu în jurul lor de către Satana. Am văzut că era imposibil pentru Dumnezeu să modifice sau să schimbe Legea Sa pentru a-l salva pe omul pierdut şi care urma să moară; de aceea a permis ca Fiul Său preaiubit să moară pentru încălcarea legii de către om.

Satana s-a bucurat din nou cu îngerii săi pentru că a putut prin provocarea căderii omului să-L dea jos pe Fiul lui Dumnezeu de pe poziţia Sa înaltă. El le-a spus îngerilor săi că atunci când İsus va lua natura omului decăzut, va putea să-L învingă şi să împiedice împlinirea planului de mântuire.

Mi-a fost arătat atunci Satana aşa cum fusese, un înger fericit şi înălţat. Apoi mi-a fost arătat cum este acum. Încă are o înfăţişare regească. Trăsăturile feţei sale încă sunt nobile pentru că este un înger căzut. Dar expresia chipului său este plină de nelinişte, îngrijorare, nemulţumire, răutate, ură, gânduri răutăcioase, înşelăciune şi orice alt rău.  Acea frunte care odată era aşa de nobilă am observat-o în mod special. Fruntea lui începea de la ochi să se tragă înapoi. Am văzut că se înjosise atât de mult timp încât orice calitate bună se diminuase, şi orice trăsătură rea se dezvoltase. Ochii lui erau vicleni, şireţi, şi arătau o putere de pătrundere profundă. Statura lui era robustă dar carnea îi atârna pe mâini şi pe faţă. Când l-am contemplat, bărbia i se odihnea în mâna stângă. Părea să fie într-o meditare profundă. Pe faţa lui era un surâs care m-a făcut să mă cutremur: era atât de plin de răutate şi viclenie satanică. Acesta este surâsul pe care-l schiţează exact înainte de a fi sigur de victima sa, şi când o prinde în laţ, acest zâmbet devine oribil.

Capitolul 4
Prima venire a lui Hristos

Apoi am fost dusă în timpul când İsus urma să ia natura umană asupra Sa, să Se umilească ca om, şi să îndure ispitele lui Satana.

Naşterea Sa a fost fără măreţie lumească. A fost născut într-un staul şi aşezat într-o iesle. Şi totuşi naşterea Sa a fost onorată cu mult mai mult decât a oricăruia dintre fiii oamenilor. Îngeri din cer i-au înştiinţat pe păstori despre venirea lui İsus, în timp ce lumina şi slava de la Dumnezeu au însoţit mărturia lor. Oastea cerească şi-a atins harpele şi İ-au dat slavă lui Dumnezeu. Ei au vestit într-un mod triumfător venirea Fiului lui Dumnezeu într-o lume căzută pentru a îndeplini lucrarea de răscumpărare şi pentru ca prin moartea Sa să aducă omului pace, fericire şi viaţă veşnică. Dumnezeu a onorat venirea Fiului Său. Îngerii İ s-au închinat.

Îngerii lui Dumnezeu planau deasupra locului unde a avut loc botezul Său, şi Duhul Sfânt a coborât sub forma unui porumbel şi S-a aşezat peste El; şi în timp ce lumea stătea atât de uimită şi cu ochii aţintiţi asupra Lui, glasul Tatălui a fost auzit din cer spunând: „Tu eşti Fiul Meu preaiubit: în Tine îmi găsesc toată plăcerea Mea!“

İoan nu era sigur că era Mântuitorul cel care a venit să fie botezat de el în İordan. Dar Dumnezeu îi promisese un semn prin care să-L recunoască pe Mielul lui Dumnezeu. Acel semn a fost dat atunci când Porumbelul ceresc s-a aşezat pe İsus şi slava lui Dumnezeu a strălucit în jurul Lui. İoan şi-a întins mâna arătând spre İsus şi a strigat cu voce tare: „İată Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii!“

İoan şi-a înştiinţat ucenicii că İsus era Mesia cel făgăduit, Mântuitorul lumii. Când lucrarea sa era pe sfârşite, el şi-a învăţat ucenicii să privească la İsus şi să-L urmeze ca pe Marele Învăţător. Viaţa lui İoan a fost fără bucurii, şi plină de durere şi lepădare de sine. El a vestit prima venire a lui Hristos, dar nu i s-a permis să ia parte la minunile Sale şi să se bucure de puterea manifestată de El. El ştia că atunci când İsus Se va institui pe Sine Însuşi ca Învăţător, el trebuia să moară. Vocea lui s-a auzit rar în afara pustiei. Viaţa sa a fost singuratică. Nu  s-a alipit de cei din familia tatălui său pentru a se bucura de compania lor, ci i-a părăsit pentru a-şi îndeplini misiunea. Mulţimi de oameni au părăsit oraşele agitate şi satele şi s-au adunat în pustie pentru a asculta cuvintele acestui minunat şi neobişnuit proroc. İoan a pus securea la rădăcina copacului. El a mustrat păcatul fără a se teme de consecinţe şi a pregătit calea pentru Mielul lui Dumnezeu.

İrod a fost mişcat atunci când a auzit mărturia puternică şi directă a lui İoan. Cu un profund interes el a întrebat ce trebuia să facă pentru a deveni ucenicul său. İoan era înştiinţat de faptul că İrod era pregătit să se căsătorească cu soţia fratelui său, cu toate că soţul ei încă trăia, şi i-a spus cu credincioşie că aceasta nu era legitim. Dar İrod nu era dispus să facă niciun sacrificiu. El s-a căsătorit cu soţia fratelui său, şi, sub influenţa ei, l-a prins pe İoan şi l-a pus în temniţă. Dar İrod intenţiona să-i dea drumul. În timp ce era închis, İoan a auzit prin ucenicii lui despre lucrările pe care İsus le făcea cu putere. El nu putea să-İ  asculte cuvintele pline de har, dar ucenicii lui l-au informat şi mângâiat cu ceea ce ei auziseră. Curând İoan a fost decapitat prin influenţa soţiei lui İrod. Am văzut că cel mai mic ucenic care L-a urmat pe İsus, luând parte la minunile Sale şi auzind cuvintele de mângâiere care veneau de pe buzele Lui, a fost mai mare decât İoan Botezătorul. Aceasta înseamnă că el a fost mai înălţat şi onorat şi a avut mai multe bucurii în viaţa lui.

İoan a venit în duhul şi puterea lui İlie pentru a vesti prima venire a lui İsus. Atenţia mi-a fost îndreptată spre zilele din urmă şi am văzut că İoan îi reprezintă pe cei care vor merge înainte în duhul şi puterea lui İlie pentru a vesti ziua mâniei şi a doua venire a lui İsus.

După botezul lui İsus în İordan, El a fost dus de Duhul în pustie pentru a fi ispitit de diavolul. Duhul Sfânt Îl pregătise pentru acea scenă neobişnuită de ispite cumplite. Patruzeci de zile a fost ispitit de diavolul şi în acele zile nu a mâncat nimic. Totul în jurul lui İsus era neplăcut, un loc de la care firea omenească ar fi fost făcută să dea înapoi. El era cu fiarele sălbatice şi cu diavolul într-un loc pustiu şi singuratic. Am văzut că Fiul lui Dumnezeu era palid şi slăbit din cauza postului şi suferinţei. Dar drumul Său era trasat iar El trebuia să împlinească lucrarea pe care venise să o facă. 

Satana a profitat de suferinţele Fiului lui Dumnezeu, şi s-a pregătit să-L atace cu diferite ispite, sperând să obţină biruinţa asupra Lui, pentru că Se umilise pe Sine ca om. Satana a venit cu această ispită: „Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu, porunceşte pietrei acesteia să se facă pâine.“ El L-a ispitit pe İsus să se coboare la nivelul lui şi să-i dovedească că era Mesia, folosind puterea Sa divină. İsus i-a răspuns cu blândeţe: „Este scris: «omul nu va trăi numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu».“

Satana căuta o dispută cu İsus în ceea ce privea faptul că era Fiul lui Dumnezeu. El a făcut aluzie la starea Lui de slăbiciune şi suferinţă, afirmând cu îngâmfare că era mai puternic decât İsus. Dar cuvântul spus din cer „Tu eşti Fiul Meu preaiubit: în Tine îmi găsesc toată plăcerea Mea“ a fost suficient pentru a-L susţine pe İsus în toate suferinţele Sale. Am văzut că în toată misiunea Lui, El nu avea nimic de făcut ca să-l convingă pe Satana de puterea Sa şi de faptul că era Mântuitorul lumii; Satana avea dovezi suficiente în ceea ce privea poziţia Sa înălţată şi autoritatea Sa. Faptul că nu fusese dispus să se supună autorităţii lui İsus îl alungase din cer.

Satana, pentru a-şi arăta puterea, L-a dus pe İsus în İerusalim, şi L-a aşezat pe straşina acoperişului templului, şi L-a ispitit din nou, spunându-İ că dacă era Fiul lui Dumnezeu, atunci să-i dovedească aceasta aruncându-Se de pe înălţimea ameţitoare pe care Îl pusese. Satana a venit cu cuvintele inspirate: „Căci este scris: «El va porunci îngerilor Lui să Te păzească, şi ei Te vor lua pe mâini, ca nu cumva să te loveşti cu piciorul de vreo piatră.»“ Răspunzând, İsus i-a zis: „S-a spus: «Să nu ispiteşti pe Domnul, Dumnezeul tău.»“ Satana dorea să-L facă pe İsus să se încreadă în mila Tatălui Său, şi să-Şi rişte viaţa înainte de   a-Şi îndeplini misiunea. Sperase că planul mântuirii va da greş. Dar am văzut că planul fusese întocmit prea temeinic pentru a putea fi distrus sau împiedicat în felul acesta de Satana.

Am văzut că Hristos a fost exemplu pentru toţi creştinii atunci când sunt ispitiţi sau când drepturile lor sunt contestate. Ei ar trebui să suporte totul cu răbdare. Ei n-ar trebui să simtă că au dreptul să-L cheme pe Dumnezeu să-Şi arate puterea pentru ca ei să poată obţine biruinţa asupra vrăjmaşilor lor, decât dacă se are în vedere ceva deosebit prin care Dumnezeu poate fi în mod direct onorat şi slăvit. Am văzut ca dacă İsus S-ar fi aruncat de pe straşina acoperişului, nu İ-ar fi dat slavă Tatălui Său; pentru că nimeni în afara lui Satana şi a îngerilor lui Dumnezeu nu ar fi fost martorii acestei fapte. Şi aceasta L-ar fi ispitit pe Domnul să-Şi arate puterea în faţa vrăjmaşului Său cel mai înverşunat. Ar fi însemnat ca İsus să se coboare la nivelul celui pe care venise să-l învingă.

Diavolul L-a suit pe un munte înalt, i-a arătat într-o clipă toate împărăţiile pământului, şi İ-a zis: „Ţie Îţi voi da toată stăpânirea şi slava acestor împărăţii; căci mie îmi este dată, şi o dau oricui voiesc. Dacă dar, Te vei închina înaintea mea, toată va fi a Ta.“ Drept răspuns, İsus i-a zis: „Înapoia Mea, Satano! Este scris: «Să te închini Domnului, Dumnezeului tău, şi numai Lui să-İ slujeşti.»“

Aici Satana İ-a arătat lui İsus împărăţiile lumii. Ele İ-au fost prezentate în cea mai atrăgătoare lumină. El İ le-a oferit lui İsus dacă i Se închina lui acolo. İ-a spus lui İsus că ar renunţa la pretenţiile lui de posesiune asupra pământului. Satana ştia că puterea sa trebuia să fie limitată şi în cele din urmă luată, dacă planul mântuirii urma să fie dus la capăt. Ştia că dacă İsus va muri să-l răscumpere pe om, puterea lui va înceta după o perioadă de timp iar el va fi nimicit. De aceea era planul său chibzuit să împiedice, dacă era posibil, îndeplinirea marii lucrări care fusese începută de Fiul lui Dumnezeu. Dacă planul răscumpărării omului ar fi dat greş, el şi-ar fi păstrat împărăţia pe care o pretindea atunci. Şi dacă avea să reuşească, îi plăcea să creadă că ar fi domnit în opoziţie cu Dumnezeul cerului.

Satana a tresăltat de bucurie când İsus a părăsit cerul şi Şi-a lăsat puterea şi slava acolo. El credea că Fiul lui Dumnezeu fusese dat în puterea sa. İspitirea fusese primită atât de uşor de perechea sfântă din Eden, încât el spera că ar putea cu viclenia lui satanică şi cu puterea sa să-L învingă chiar şi pe Fiul lui Dumnezeu, şi astfel să-şi salveze viaţa şi împărăţia. Dacă L-ar fi putut ispiti pe İsus să se îndepărteze de voinţa Tatălui Său, atunci scopul lui ar fi fost atins. İsus i-a poruncit lui Satana să se ducă înapoia Lui. El avea să se închine doar Tatălui Său. Urma să vină timpul când İsus avea să răscumpere stăpânirile lui Satana prin propria Sa viaţă, şi, după o vreme, totul în cer şi pe pământ avea să se supună Lui. Satana a pretins împărăţiile pământului ca fiind ale lui şi a insinuat faţă de İsus că toată suferinţa Sa putea fi evitată. El nu avea nevoie să moară pentru a obţine împărăţiile acestei lumi. Ci putea să aibă toate stăpânirile pământului şi slava de a împărăţi peste ele, dacă i Se închina lui. İsus a fost neclintit. El a ales viaţa de suferinţă şi moartea înfricoşătoare, şi, urmând calea stabilită de Tatăl Său, să devină astfel un moştenitor legal al împărăţiilor pământului, şi să Îi fie date în mâinile Sale ca o stăpânire veşnică. Satana de asemenea va fi dat în mâinile Sale să fie nimicit prin moarte, pentru a nu-L mai necăji niciodată pe İsus sau pe sfinţii în slavă.

Capitolul 5
Lucrarea lui Hristos

După ce Satana şi-a terminat ispitele, a plecat de la İsus pentru o vreme, şi îngeri İ-au pregătit de mâncare în pustie şi L-au întărit, iar binecuvântarea Tatălui Său s-a aşezat peste El. Satana nu reuşise în ispitele sale cele mai cumplite, dar aştepta timpul lucrării lui İsus când în diferite împrejurări avea să-şi încerce viclenia împotriva Lui. El încă spera să-L învingă, întărâtându-i pe cei care nu-L vor primi pe İsus, să-L urască şi să caute să-L omoare. Satana s-a sfătuit în mod special cu îngerii lui. Ei erau dezamăgiţi şi înfuriaţi că nu reuşiseră nimic împotriva Fiului lui Dumnezeu. Ei au hotărât că trebuie să fie mai vicleni şi să-şi folosească puterea la maximum pentru a inspira necredinţă în minţile celor din propriul Său popor în ceea ce privea faptul că El era Mântuitorul lumii, şi în felul acesta să-L descurajeze pe İsus în misiunea Sa. Nu conta cât de exacţi ar fi fost iudeii în ceremoniile şi sacrificiile lor; dacă puteau să le ţină ochii orbiţi faţă de profeţii, şi să-i facă să creadă că era un puternic împărat lumesc cel care urma să împlinească aceste profeţii, atunci le-ar fi ţinut minţile pe mai departe aţintite spre un Mesia care urma să vină.

Mi-a fost arătat atunci că Satana şi îngerii lui erau foarte ocupaţi în timpul lucrării lui Hristos, inspirând oamenilor necredinţă, ură şi dispreţ. Deseori când İsus le spunea vreun adevăr tăios reproşându-le păcatele, ei se umpleau de mânie. Satana şi îngerii lui îi îndemna să-İ ia viaţa Fiului lui Dumnezeu. Odată au luat pietre să arunce în El, dar îngeri L-au protejat şi L-au dus departe de mulţimea înfuriată într-un loc sigur. Din nou, atunci când adevărul clar a ieşit de pe buzele Sale sfinte, mulţimea L-a prins şi L-a dus pe marginea unui munte, având de gând să-L arunce jos. Între ei s-a iscat o ceartă cu privire la ce ar fi trebuit să facă cu El, şi atunci îngerii L-au ascuns iarăşi de vederea mulţimii, şi El, trecând prin mijlocul lor, S-a dus.

Satana încă spera că marele plan al mântuirii va eşua. El şi-a exercitat toată puterea pentru a împietri inimile tuturor oamenilor şi a le amărî sentimentele faţă de İsus. El spera că numărul celor care Îl vor primi ca pe Fiul lui Dumnezeu va fi aşa de mic, încât İsus va considera suferinţele şi jertfa Lui prea mari ca să le facă pentru un grup aşa de mic. Dar am văzut că dacă ar fi fost doar doi cei care L-ar fi primit pe İsus ca pe Fiul lui Dumnezeu, crezând în El pentru mântuirea sufletelor lor, El ar fi dus la îndeplinire planul.

İsus Şi-a început lucrarea rupând puterea pe care Satana o avea asupra celor suferinzi. El i-a vindecat pe cei care sufereau datorită puterii sale rele. İ-a făcut pe cei bolnavi iarăşi sănătoşi, i-a vindecat pe cei paralizaţi, făcându-i să sară de bucuria pe care o aveau în inimă şi să-İ dea slavă lui Dumnezeu. Le-a redat vederea celor orbi, făcându-i iarăşi sănătoşi prin puterea Sa pe cei care fuseseră infirmi şi ţinuţi legaţi mulţi ani prin puterea neîndurătoare a lui Satana. Pe cei slabi, pe cei tremurânzi, pe cei descurajaţi, İsus i-a mângâiat prin cuvinte pline de har. İ-a readus pe morţi la viaţă, şi ei L-au slăvit pe Dumnezeu pentru manifestarea măreaţă a puterii Sale. A lucrat cu putere pentru toţi cei ce au crezut în El. Şi pe cei slabi şi suferinzi pe care Satana îi ţinea triumfător, İsus i-a smuls din strânsoarea lui, şi le-a adus prin puterea Sa sănătate trupească, şi mare bucurie şi fericire.

Viaţa lui Hristos a fost plină de binefacere, compasiune şi iubire. El era întotdeauna gata să asculte şi să aline suferinţele celor care veneau la El. Mulţimi purtau în propriile lor trupuri dovezile puterii Sale divine. Şi totuşi, mulţi dintre ei, curând după ce lucrarea era împlinită, se ruşinau de umilul însă marele Învăţător. Întrucât conducătorii nu credeau în El, ei nu erau dispuşi să sufere împreună cu İsus. El a fost un Om al durerii şi obişnuit cu suferinţa. Dar puţini au putut suporta să fie conduşi de viaţa Sa caracterizată prin cumpătare şi lepădare de sine. Ei doreau să se bucure de onorurile pe care lumea le oferă. Mulţi L-au urmat pe Fiul lui Dumnezeu, şi au ascultat învăţăturile Sale, bucurându-se de cuvintele atât de pline de har care ieşeau de pe buzele Lui. Cuvintele Sale erau pline de însemnătate, şi totuşi atât de clare că şi cel mai slab putea să le înţeleagă.

Satana şi îngerii lui erau ocupaţi. Ei orbeau ochii şi întunecau capacitatea de înţelegere a iudeilor. Satana îi întărâta pe mai marii poporului şi pe conducători să-İ ia viaţa lui İsus. Ei au trimis slujitori să-L aducă pe İsus la ei. Dar când aceştia s-au apropiat de locul unde El se afla, au fost foarte uimiţi. Ei L-au văzut pe İsus plin de simpatie şi compasiune atunci când vedea nenorocirea oamenilor. L-au văzut vorbind cu iubire şi blândeţe încurajându-i pe cei slabi şi asupriţi. L-au auzit de asemenea cum, cu o voce plină de autoritate, a mustrat puterea lui Satana şi a poruncit celor ţinuţi captivi de el, să fie liberi. Au ascultat cuvintele pline de înţelepciune care ieşeau de pe buzele Sale, şi au fost captivaţi. Ei nu au putut să pună mâna pe El. S-au întors la preoţi şi la bătrâni fără İsus. Aceştia i-au întrebat pe slujitori: „De ce nu L-aţi adus?“ Şi ei au relatat minunile la care fuseseră martori, şi cuvintele sfinte pline de înţelepciune, iubire şi cunoştinţă pe care le auziseră. Ei şi-au încheiat relatarea spunând: „Niciodată n-a vorbit vreun om ca omul acesta.“ Preoţii cei mai de seamă i-au acuzat că au fost şi ei amăgiţi. Şi unii s-au ruşinat că nu-L aduseseră. Preoţii cei mai de seamă au întrebat în batjocură dacă vreunul dintre conducătorii poporului crezuse în El. Am văzut că mulţi dintre dregători şi bătrâni credeau în İsus. Dar Satana îi împiedica să recunoască acest lucru. Ei se temeau de mustrarea oamenilor mai mult decât se temeau de Dumnezeu. 

Până atunci viclenia şi ura lui Satana nu distruseseră planul mântuirii. Timpul pentru împlinirea scopului pentru care İsus venise în lume se apropia. Satana şi îngerii lui s-au sfătuit împreună, şi au hotărât să inspire propriul popor al lui Hristos să strige cu înfocare după sângele Său, şi să inventeze fapte pline de cruzime şi batjocură pe care să le îngrămădească asupra Lui. El spera că İsus va fi ofensat că era tratat astfel, şi nu-Şi va păstra umilinţa şi blândeţea.

În timp ce Satana îşi făcea planurile, İsus le destăinuia cu grijă ucenicilor Săi suferinţele prin care trebuia să treacă. El urma să fie răstignit şi va învia a treia zi. Dar înţelegerea lor părea greoaie. Ei nu puteau să priceapă ceea ce El le spunea.

Capitolul 6
Schimbarea la faţă

Am văzut că credinţa ucenicilor a fost foarte mult întărită cu ocazia schimbării la faţă. Dumnezeu a ales să le dea urmaşilor lui İsus o puternică dovadă că El era Mesia cel făgăduit, astfel încât în întristarea lor amară şi în dezamăgire să nu-şi piardă pe deplin încrederea. În momentul schimbării la faţă Domnul i-a trimis pe Moise şi pe İlie să vorbească cu İsus despre suferinţele şi moartea Sa. În loc să aleagă îngeri care să stea de vorbă cu Fiul Său, Dumnezeu i-a ales pe cei care aveau experienţă în încercările de pe pământ. Câtorva dintre urmaşii Săi li s-a permis să fie cu El şi să privească faţa Sa luminată de slavă divină, să vadă hainele Sale albe şi strălucitoare şi să audă vocea lui Dumnezeu spunând în maiestate înfricoşătoare: „Acesta este Fiul Meu preaiubit, de El să ascultaţi.“

İlie umblase cu Dumnezeu. Lucrarea lui nu fusese plăcută. Prin el Dumnezeu condamnase păcatul. El a fost un proroc al lui Dumnezeu, şi a trebuit să fugă din loc în loc ca să-şi scape viaţa. El a fost vânat ca fiarele sălbatice pentru a fi omorât. Dumnezeu l-a luat pe İlie. Îngeri l-au dus în slavă şi biruinţă la cer.

Moise fusese un om foarte mult onorat de Dumnezeu. El a fost mai mare decât oricine trăise înaintea lui. El a avut privilegiul să vorbească cu Dumnezeu faţă-n faţă, la fel cum un om vorbeşte cu un prieten. Lui i s-a permis să vadă lumina strălucitoare şi slava minunată care-L învăluie pe Tatăl. Prin Moise Domnul i-a eliberat pe copiii lui İsrael din robia Egiptului. Moise a fost mijlocitor pentru copiii lui İsrael. El a stat de multe ori între ei şi mânia lui Dumnezeu. Când mânia lui Dumnezeu se aprinsese foarte mult împotriva lui İsrael din cauza necredinţei lor, cârtirilor şi păcatelor lor grave, dragostea lui Moise pentru ei a fost pusă la încercare. Dumnezeu i-a promis că dacă va lăsa pe İsrael să plece şi să fie nimicit, va face din el un popor puternic. Moise şi-a arătat dragostea pentru İsrael prin rugămintea sa sinceră. În strâmtorarea sa el s-a rugat lui Dumnezeu să se întoarcă din mânia Lui aprinsă şi să ierte pe İsrael, sau să-i şteargă lui numele din cartea Sa.

Când İsrael a cârtit împotriva lui Dumnezeu şi împotriva lui Moise pentru că nu puteau să găsească apă, l-au acuzat că i-a scos [din Egipt] pentru a-i omorî pe ei şi pe copiii lor. Dumnezeu a auzit cârtirile lor şi i-a poruncit lui Moise să lovească stânca astfel încât copiii lui İsrael să aibă apă. Moise a lovit stânca cu mânie şi a luat slava asupra sa. Continua neascultare şi cârtire a copiilor lui İsrael i-au provocat lui Moise cea mai profundă mâhnire, şi pentru moment a uitat cât de mult îi suportase Dumnezeu, şi că nu erau împotriva lui Moise cârtirile lor, ci împotriva lui Dumnezeu. S-a gândit doar la el însuşi, cât de mult era nedreptăţit, şi cât de puţină recunoştinţă îi arătau în schimb pentru marea lui iubire faţă de ei.

Când Moise a lovit stânca, el a omis să-L onoreze pe Dumnezeu, şi să-L preamărească în faţa copiilor lui İsrael pentru ca ei să-İ dea slavă lui Dumnezeu. Şi Domnului nu İ-a plăcut de Moise şi i-a spus că nu va intra în ţara făgăduită. A fost planul lui Dumnezeu să-i pună deseori pe copiii lui İsrael la încercare aducându-i în locuri de strâmtoare, iar apoi în marea lor nevoie să Îşi arate marea Sa putere ca să rămână în amintirea lor iar ei să-İ dea slavă. 

Când Moise a coborât de pe munte cu cele două table de piatră, şi l-a văzut pe İsrael închinându-se viţelului de aur, mânia lui s-a aprins foarte tare şi a aruncat jos tablele de piatră, spărgându-le. Am văzut că Moise nu a păcătuit prin aceasta. Se mâniase pentru Dumnezeu, gelos pentru slava Sa. Dar când el a cedat simţămintelor fireşti ale inimii şi a luat slava asupra sa, care İ se cuvenea lui Dumnezeu, el a păcătuit, şi pentru acel păcat Dumnezeu nu i-a îngăduit să intre în ţara făgăduită.

Satana încercase să găsească ceva prin care să-l acuze pe Moise în faţa îngerilor. Satana a triumfat pentru că-l făcuse să fie neplăcut înaintea lui Dumnezeu, şi s-a bucurat şi a spus îngerilor că atunci când Mântuitorul lumii avea să vină pentru a-l răscumpăra pe om, el va putea să-L învingă. Prin acest păcat Moise a intrat sub puterea lui Satana – stăpânirea morţii. Dacă el ar fi rămas statornic şi nu ar fi păcătuit prin luarea slavei asupra sa, Dumnezeu l-ar fi dus în ţara făgăduită, şi apoi l-ar fi luat la cer fără a vedea moartea.

Am văzut că Moise a trecut prin moarte, dar Mihail a coborât şi i-a dat viaţă înainte ca el să vadă putrezirea. Satana i-a revendicat trupul ca fiind al său, dar Mihail l-a înviat pe Moise şi l-a luat la cer. Diavolul a încercat să-i reţină trupul şi a protestat amar împotriva lui Dumnezeu, acuzându-L că e nedrept fiindcă îi ia prada. Dar Mihail nu l-a mustrat pe diavol cu toate că prin ispita şi puterea acestuia căzuse slujitorul lui Dumnezeu. Hristos l-a trimis cu blândeţe la Tatăl Său spunând: „Domnul să te mustre!“

İsus le-a spus ucenicilor Săi că erau unii din cei ce se aflau cu El care nu vor gusta moartea până nu vor vedea împărăţia lui Dumnezeu venind cu putere. În momentul schimbării la faţă, această făgăduinţă s-a împlinit. Înfăţişarea chipului lui İsus s-a schimbat, şi lumina ca soarele. Hainele Lui erau albe şi strălucitoare. Moise era de faţă, reprezentând pe cei ce vor fi înviaţi din morţi la a doua venire a lui İsus. İar İlie, care a fost luat la cer fără să vadă moartea, îi reprezenta pe cei care vor fi schimbaţi în nemurire la a doua venire a lui Hristos, şi fără să vadă moartea vor fi luaţi la cer. Ucenicii priveau cu frică şi uimire splendoarea maiestăţii lui İsus şi norul care-i acoperea, şi au auzit vocea lui Dumnezeu spunând în măreţie înfricoşătoare: „Acesta este Fiul Meu preaiubit, de El să ascultaţi.“

Capitolul 7
Trădarea lui Hristos

Am fost dusă apoi în timpul când İsus a mâncat cina de Paşte împreună cu ucenicii Săi. Satana îl amăgise pe İuda şi îl făcuse să creadă că era unul dintre adevăraţii ucenici ai lui Hristos. Dar inima lui fusese întotdeauna lumească. El văzuse minunile lui İsus, fusese cu El în lucrarea Sa şi recunoscuse prin dovezile copleşitoare că El era Mesia; dar era închis în sine şi lacom. El iubea banii. S-a plâns cu mânie de mirul scump turnat pe İsus. Maria Îl iubea pe Domnul ei. El îi iertase păcatele care fuseseră multe, şi îl înviase din morţi pe fratele ei mult iubit, şi ea simţea că nimic nu era prea scump pentru a fi oferit lui İsus. Cu cât mirul era mai scump şi mai preţios, cu atât mai mult putea Maria să-şi exprime recunoştinţa faţă de Mântuitorul său, dăruindu-İ-l. İuda, ca o scuză pentru lăcomia sa, a spus că mirul putea să fi fost vândut iar banii daţi săracilor. Dar aceasta nu pentru că îi păsa de săraci; căci el era egoist, şi de multe ori îşi însuşea în folosul personal ceea ce era încredinţat în grija lui pentru a fi dat săracilor. İuda nu se preocupa de confortul şi nevoile lui İsus, şi pentru a-şi scuza lăcomia, se referea deseori la cei săraci. Şi această faptă de dărnicie din partea Mariei a fost o mustrare foarte aspră faţă de înclinaţia lui spre lăcomie.

Calea era pregătită pentru ca ispita lui Satana să fie uşor primită în inima lui İuda. İudeii Îl urau pe İsus; dar mulţimi de oameni se îngrămădeau să asculte cuvintele Sale pline de înţelepciune şi să fie martori la minunile Sale. Aceasta a îndepărtat atenţia oamenilor de la preoţii cei mai de seamă şi bătrâni, pentru că lumea era mişcată de cel mai profund interes, şi Îl urma pe İsus cu ardoare, ascultând îndrumările acestui Învăţător minunat. Mulţi dintre conducătorii înalţi credeau în İsus, dar le era frică să mărturisească acest lucru, temându-se că ar fi fost daţi afară din sinagogă. Preoţii şi bătrânii au hotărât că ceva trebuia să fie făcut pentru a îndepărta atenţia poporului de la İsus. Ei se temeau că toţi oamenii vor crede în El. Nu mai puteau să vadă nicio siguranţă pentru ei înşişi. Trebuia ori să-şi piardă poziţia, ori să-L omoare pe İsus. Şi după ce L-ar fi omorât pe İsus, ar fi continuat să rămână aceia care erau monumente vii ale puterii Sale. İsus îl înviase pe Lazăr din morţi. Şi ei se temeau că dacă L-ar fi omorât pe İsus, Lazăr ar fi dat mărturie despre marea Lui putere. Oamenii se îngrămădeau să-l vadă pe cel ce fusese înviat din morţi şi conducătorii poporului au hotărât să-l omoare şi pe Lazăr şi să pună capăt agitaţiei. Apoi ei aveau să întoarcă oamenii la tradiţiile şi învăţăturile omeneşti, pentru a da zecime din izmă şi din rută, şi să aibă iarăşi influenţă asupra lor. Ei s-au înţeles să-L prindă pe İsus când era singur; pentru că dacă ar fi încercat să-L prindă în mijlocul mulţimii, când minţile oamenilor erau interesate de El, ar fi fost ucişi cu pietre.

İuda ştia cât de dornici erau ei să-L prindă pe İsus, şi s-a oferit să-L trădeze preoţilor cei mai de seamă şi bătrânilor pentru câteva monede de argint. İubirea de bani l-a făcut să accepte să-L dea pe Domnul lui în mâinile celor mai înverşunaţi duşmani ai Săi. Satana lucra în mod direct prin İuda, şi în mijlocul scenei emoţionante a ultimei cine, el făcea planuri cum să-L trădeze pe İsus. Cu tristeţe İsus le-a spus ucenicilor Săi că toţi dintre ei vor găsi în El o pricină de poticnire în acea noapte. Dar Petru a declarat cu tărie că chiar dacă toţi vor găsi în El o pricină de poticnire, el nu o va face. İsus i-a spus lui Petru: „Satana v-a cerut să vă cearnă ca grâul. Dar eu M-am rugat pentru tine, ca să nu se piardă credinţa ta; şi, după ce te vei întoarce la Dumnezeu, să întăreşti pe fraţii tăi.“

Apoi L-am văzut pe İsus în grădină cu ucenicii Săi. Foarte întristat El le-a zis să vegheze şi să se roage ca să nu cadă în ispită. İsus ştia că le va fi pusă la încercare credinţa iar speranţele lor spulberate, şi că vor avea nevoie de toată puterea pe care o puteau obţine prin veghere atentă şi rugăciune fierbinte. Cu strigăte puternice şi plângând, İsus S-a rugat: „Tată, dacă este cu putinţă, depărtează de la Mine paharul acesta! Totuşi nu cum voiesc Eu, ci cum voieşti Tu!“ Fiul lui Dumnezeu se ruga în agonie. Picături mari de sudoare ca de sânge İ-au apărut pe faţă şi au căzut pe pământ. Îngeri planau în aer peste acel loc fiind martori la acea scenă, însă doar unul a fost însărcinat să se ducă şi să-L întărească pe Fiul lui Dumnezeu în agonia Sa. Îngerii din cer şi-au aruncat la o parte coroanele şi harpele şi cu cel mai profund interes Îl priveau tăcuţi pe İsus. Nu era bucurie în cer. Ei voiau să-L înconjoare pe Fiul lui Dumnezeu, dar îngerii care îi comanda nu le-a dat voie, ca nu cumva, atunci când vor vedea trădarea Sa, să-L elibereze; căci planul fusese trasat şi trebuia îndeplinit.

După ce S-a rugat, İsus a venit să-şi vadă ucenicii. Ei dormeau. El nu a avut parte de mângâiere şi rugăciuni în acea oră înfricoşătoare nici cel puţin din partea ucenicilor Săi. Petru care a fost atât de zelos cu puţin timp înainte, dormea profund. İsus i-a reamintit declaraţiile lui hotărâte şi i-a zis: „Ce, un ceas n-aţi putut să vegheaţi împreună cu mine?“ De trei ori Fiul lui Dumnezeu Se rugase în agonie, când İuda s-a apropiat cu ceata lui de oameni. El s-a apropiat de İsus, pentru a-L saluta ca de obicei. Ceata L-a înconjurat pe İsus; dar acolo El şi-a arătat puterea divină când a spus: „Pe cine căutaţi?“ „Eu sunt!“ Ei s-au dat înapoi şi au căzut la pământ. İsus le-a pus această întrebare pentru ca să fie martorii puterii Sale şi să aibă dovada că ar fi putut să se elibereze din mâinile lor dacă ar fi vrut.

Ucenicii au început să aibă speranţă când au văzut mulţimea cu ciomege şi săbii căzând aşa de repede la pământ. Când ei s-au ridicat şi L-au înconjurat iarăşi pe Fiul lui Dumnezeu, Petru a scos sabia şi a tăiat unuia o ureche. İsus i-a poruncit să-şi bage sabia la loc şi i-a spus: „Crezi că n-aş putea să rog pe Tatăl Meu, care Mi-ar pune îndată la îndemână mai mult de douăsprezece legiuni de îngeri?“ Am văzut că atunci când aceste cuvinte au fost rostite, feţele îngerilor s-au înviorat. Ei doreau atunci şi acolo să-L înconjoare pe Comandantul lor, şi să împrăştie acea gloată înfuriată. Dar tristeţea s-a aşezat iarăşi peste ei când İsus a adăugat: „Dar cum se vor împlini Scripturile care zic că aşa trebuie să se întâmple?“ İnimile ucenicilor s-au umplut iarăşi de disperare şi dezamăgire amară atunci când İsus le-a îngăduit să-L ia.

Ucenicii se temeau pentru propriile lor vieţi, şi au fugit care încotro iar İsus a fost lăsat singur. O ce triumf a fost atunci pentru Satana! Şi ce tristeţe şi mâhnire pentru îngerii lui Dumnezeu! Multe companii de îngeri sfinţi, fiecare dintre ele având în frunte câte un înger înalt care îi comanda, au fost trimise să fie martore la această scenă. Ei trebuiau să înregistreze fiecare faptă, fiecare insultă şi cruzime la care avea să fie supus Fiul lui Dumnezeu, şi să noteze fiecare spasm de durere pe care İsus avea să-l îndure. Pentru că aceeaşi oameni vor trebui să revadă totul în caractere vii.

Capitolul 8
Judecarea lui Hristos

Când îngerii au părăsit cerul, întristaţi şi-au pus la o parte coroanele strălucitoare. Ei nu le puteau purta în timp ce Comandantul lor suferea şi urma să poarte o coroană de spini. Satana şi îngerii lui erau ocupaţi în acea sală de judecată străduindu-se să distrugă orice sentiment uman şi de simpatie. Însăşi atmosfera era grea şi contaminată de influenţa lor. Preoţii cei mai de seamă şi bătrânii erau inspiraţi de ei să-L maltrateze şi insulte pe İsus, în forma cea mai grea de suportat de firea omenească. Satana spera că astfel de insulte şi suferinţe vor provoca vreo nemulţumire sau cârtire din partea Fiului lui Dumnezeu; sau că El Îşi va manifesta puterea divină şi Se va elibera din mâinile acelei mulţimi, şi în felul acesta planul mântuirii în cele din urmă va eşua.

Petru L-a urmat pe Domnul lui după trădarea Sa. El era îngrijorat să vadă ce se va face cu İsus. Şi când a fost acuzat că este unul dintre ucenicii Săi, el s-a lepădat de El. Se temea pentru viaţa lui şi când a fost acuzat că este unul dintre ei, el a spus că nu-l cunoştea pe acel Om. Ucenicii erau cunoscuţi pentru vorbirea lor curată, şi Petru, ca să-i inducă în eroare şi să-i convingă că el nu era unul dintre ucenicii lui Hristos, s-a lepădat de El a treia oară cu blesteme şi jurăminte. İsus, care era la o oarecare depărtare de Petru, Şi-a întors privirea întristată şi mustrătoare spre el. Atunci el şi-a amintit cuvintele pe care i le spusese İsus în camera de sus, şi de asemenea afirmaţia sa categorică: „Chiar dacă toţi ar găsi în Tine o pricină de poticnire, eu niciodată nu voi găsi în Tine o pricină de poticnire.“ El s-a lepădat de Domnul său chiar blestemându-se şi jurând. Dar acea privire a lui İsus l-a înmuiat pe Petru imediat şi l-a salvat. El a plâns cu amar şi i-a părut rău de marele său păcat, şi s-a întors la Dumnezeu, iar apoi a fost pregătit să-i întărească pe fraţii săi.

Mulţimea striga după sângele lui İsus. L-au biciuit cu cruzime, L-au îmbrăcat cu o haină împărătească veche de purpură şi İ-au pus pe capul Său sfânt o coroană de spini. İ-au pus o trestie în mână şi se plecau în batjocură în faţa Lui şi Îl salutau zicând: „Plecăciune, Împăratul iudeilor!“ Apoi İ-au luat trestia din mână şi L-au lovit cu ea în cap, făcând ca spinii să-İ intre în tâmple şi sângele picurând să-İ curgă pe faţă şi pe barbă.

A fost greu pentru îngeri să îndure această privelişte. Ei L-ar fi eliberat pe İsus din mâinile mulţimii, dar îngerii care îi comandau le-au interzis acest lucru, şi le-au spus că un mare preţ de răscumpărare trebuia să fie plătit pentru om; dar va fi complet şi va cauza moartea celui care avea puterea morţii. İsus ştia că îngerii erau de faţă la scena umilirii Sale. Am văzut că cel mai slab înger putea să facă acea mulţime să cadă neputincioasă la pământ, şi să-L scape pe İsus. El ştia că dacă İ-ar fi cerut Tatălui Său, îngerii L-ar fi eliberat imediat. Dar era necesar ca El să îndure multe din partea oamenilor răi, pentru a duce la îndeplinire planul mântuirii.

İsus a stat supus şi umil în faţa mulţimii înfuriate, în timp ce ei Îl maltratau în modul cel mai josnic. L-au scuipat în faţă – acea faţă de care într-o zi vor dori să se ascundă, care va da lumină cetăţii lui Dumnezeu şi va străluci mai puternic decât soarele. Dar İsus nu a aruncat nicio privire plină de mânie asupra celor care Îl maltratau. El Şi-a ridicat mâna cu blândeţe şi S-a şters. İ-au acoperit capul cu o haină veche; L-au legat la ochi iar apoi Îl loveau peste faţă şi strigau: „Proroceşte, cine Te-a lovit?“ Era agitaţie printre îngeri. Ei L-ar fi scăpat imediat; dar îngerul care-i comanda i-a reţinut.

Ucenicii prinseseră curaj să intre unde era İsus, şi să asiste la judecarea Lui. Ei se aşteptau ca El să-Şi arate puterea divină şi să Se elibereze din mâinile duşmanilor Săi şi să-i pedepsească pentru cruzimea arătată faţă de El. Speranţele lor creşteau şi se năruiau în funcţie de desfăşurarea evenimentelor. Uneori se îndoiau, şi se temeau că fuseseră înşelaţi. Dar vocea auzită pe muntele schimbării la faţă şi slava la care fuseseră martori acolo, i-au întărit în convingerea că El era Fiul lui Dumnezeu. Şi-au readus aminte scenele emoţionante la care fuseseră martori, minunile pe care Îl văzuseră pe İsus făcându-le când i-a vindecat pe cei bolnavi, le-a deschis ochii celor orbi, le-a desfundat urechile celor surzi, a mustrat şi scos afară demoni, i-a readus pe cei morţi la viaţă, până acolo că a mustrat chiar şi vântul şi el İ s-a supus. Ei nu puteau să creadă că El va muri. Sperau că totuşi se va scula cu putere şi cu vocea Sa poruncitoare va risipi mulţimea însetată de sânge, aşa cum făcuse atunci când a intrat în templu şi i-a scos afară pe cei care făcuseră din casa lui Dumnezeu un loc de negustorie, şi când ei au fugit dinaintea Lui ca şi când îi urmărea o companie de ostaşi înarmaţi. Ucenicii sperau că İsus Îşi va manifesta puterea, şi îi va convinge pe toţi că El era Împăratul lui İsrael.

İuda a fost cuprins de remuşcare amară şi ruşine pentru fapta sa neloială de a-L trăda pe İsus. Şi când a văzut insultele pe care İsus le suferea, a fost copleşit. Îl iubise pe İsus, dar şi mai mult iubea banii. El nu crezuse că İsus Se va lăsa prins de gloata condusă de el. Se gândea că İsus va face vreo minune şi se va elibera din mâna lor. Dar când a văzut mulţimea înfuriată în sala de judecată, însetând după sângele Său, şi-a simţit profund vinovăţia. Şi în timp ce mulţi Îl acuzau în mod vehement pe İsus, İuda s-a avântat prin mulţime, mărturisind că păcătuise trădând sânge nevinovat. Le-a oferit banii înapoi şi i-a rugat să-İ dea drumul lui İsus, declarând că era pe deplin nevinovat. Supărarea şi confuzia i-a amuţit pentru scurt timp pe preoţi. Ei nu doreau ca lumea să ştie că îl angajaseră pe unul dintre ucenicii declaraţi ai lui İsus să-L trădeze şi să-L dea în mâinile lor. Voiau să ascundă faptul că Îl urmăriseră pe İsus ca pe un hoţ şi că Îl prinseseră în secret. Dar mărturisirea lui İuda, înfăţişarea sa abătută şi vinovată, i-a dat pe faţă pe preoţi înaintea mulţimii, arătând că ura era ceea ce îi determinase să-L prindă pe İsus. Când İuda a declarat cu voce tare că İsus era nevinovat, preoţii au răspuns: „Ce ne pasă nouă? Treaba ta.“ Ei Îl aveau pe İsus în puterea lor şi erau hotărâţi să  nu-L scape. İuda, copleşit de durere, a aruncat banii pe care acum îi dispreţuia la picioarele celor care-l angajaseră, şi chinuit sufleteşte şi îngrozit de crima lui, s-a dus şi s-a spânzurat.

İsus avea mulţi simpatizanţi în acea adunare, şi faptul că nu răspundea nimic la multele întrebări care İ se puneau a uimit mulţimea. La toate insultele şi la batjocură nici cel puţin o încruntătură, nicio expresie de nelinişte nu erau pe faţa Sa. Era demn şi stăpân pe Sine. Înfăţişarea Sa era perfectă şi nobilă. Cei de faţă se uitau la El cu uimire. Ei au comparat înfăţişarea Sa perfectă, purtarea Sa fermă şi demnă cu a acelora care erau la judecată împotriva Lui şi şi-au spus unii altora că El părea un rege căruia i se încredinţează un regat mai mult decât oricare dintre conducătorii poporului. Nu avea nicio trăsătură că ar fi fost un criminal. Ochii Săi erau blânzi, clari şi nedescurajaţi, iar fruntea Sa era lată şi înaltă. Fiecare trăsătură a feţei Sale era puternic marcată de bunăvoinţă şi principii nobile. Răbdarea şi abţinerea Sa erau atât de diferite de ale oamenilor încât mulţi tremurau. Chiar şi İrod şi Pilat au fost foarte tulburaţi de purtarea Lui nobilă şi divină.

Pilat a fost de la început convins că İsus nu era un om obişnuit, ci un om cu un caracter deosebit. El credea că era pe deplin nevinovat. Îngerii care erau martori la întreaga scenă au observat convingerea lui Pilat, şi au remarcat simpatia şi compasiunea lui pentru İsus. Şi pentru a-l salva de la implicarea în fapta îngrozitoare de a-L da pe İsus să fie răstignit, un înger a fost trimis la soţia lui Pilat care a informat-o printr-un vis că Cel în a cărui judecată era implicat Pilat era Fiul lui Dumnezeu, şi că El era o victimă nevinovată. Ea a trimis imediat să-i spună lui Pilat că suferise mult în vis din pricina lui İsus, şi l-a avertizat să nu aibă nimic de a face cu acel Om sfânt. Solul care ducea scrisoarea şi-a făcut loc cu grabă prin mulţime şi i-a înmânat-o lui Pilat. Când a citit-o, acesta s-a cutremurat şi s-a făcut palid. El s-a hotărât imediat să nu aibă nimic de a face cu această situaţie, şi că dacă ei voiau să aibă sângele lui İsus, el nu-şi va oferi influenţa sa pentru aceasta, ci se va strădui să-L elibereze.

Când Pilat a auzit că İrod era în İerusalim, s-a bucurat şi a sperat să scape din această situaţie neplăcută, şi să nu aibă nimic de a face cu condamnarea lui İsus. El L-a trimis pe İsus împreună cu cei care-L acuzau la İrod. İrod era împietrit. Faptul că îl omorâse pe İoan lăsase o pată pe conştiinţa sa de care nu se putea elibera, şi când a auzit de İsus şi de minunile făcute de El a crezut că era İoan care înviase din morţi. S-a înspăimântat şi a tremurat pentru că avea o conştiinţă vinovată. İsus a fost dat în mâinile lui İrod de către Pilat. İrod a considerat acest act ca o recunoaştere din partea lui Pilat a puterii, autorităţii şi competenţei sale de a judeca. Ei fuseseră în trecut duşmani, dar atunci au devenit prieteni. İrod s-a bucurat să-L vadă pe İsus, pentru că se aştepta ca El să facă vreo mare minune pentru satisfacţia sa. Însă lucrarea lui İsus nu era  să-i satisfacă lui curiozitatea. Puterea Sa divină şi făcătoare de minuni trebuia să fie exercitată pentru salvarea altora şi nu în propriul Său folos.

İsus nu a răspuns nimic la multele întrebări pe care İ le-a pus İrod; nici nu le-a acordat atenţie duşmanilor Săi care-L acuzau în mod vehement. İrod s-a înfuriat fiindcă İsus nu părea că se teme de puterea lui, şi împreună cu soldaţii lui au râs, şi-au bătut joc şi L-au maltratat pe Fiul lui Dumnezeu. İrod a fost uimit de înfăţişarea nobilă şi divină a lui İsus când a fost maltratat în mod ruşinos, şi temându-se să-L condamne, L-a trimis înapoi la Pilat.

Satana şi îngerii lui îl ispiteau pe Pilat şi încercau să-l conducă la propria sa ruină. Ei i-au sugerat că dacă nu lua parte la condamnarea lui İsus, aveau s-o facă alţii. Mulţimea era însetată după sângele Său, şi dacă el nu-L dădea pe İsus să fie răstignit, avea să-şi piardă puterea şi onoarea lumească, şi să fie denunţat ca unul care credea în impostor, aşa cum Îl numeau ei pe İsus. Pilat, de teamă că-şi va pierde puterea şi autoritatea, şi-a dat consimţământul pentru moartea lui İsus. Şi cu toate că el a pus sângele lui İsus asupra celor care-L acuzau, şi mulţimea a acceptat strigând „Sângele Lui să fie asupra noastră şi asupra copiilor noştri“, totuşi Pilat nu a fost nevinovat; el a fost vinovat de sângele lui Hristos. Din cauza propriului său interes egoist, şi din dragoste pentru onoare din partea marilor oameni ai lumii, el a dat la moarte un Om nevinovat. Dacă Pilat şi-ar fi urmat convingerea, atunci nu ar fi avut nimic de a face cu condamnarea lui İsus.

Judecarea şi condamnarea lui İsus au creat impresii profunde în mintea multora, impresii care urmau să apară după învierea Sa. Şi mulţi aveau să fie adăugaţi la biserică, a căror experienţă şi convingere au început în timpul judecării lui İsus.

Furia lui Satana a fost mare când a văzut că toată cruzimea la care i-a condus pe preoţii cei mai de seamă să o arate faţă de İsus, nu a produs nici cel mai mic murmur din partea Lui. Am văzut că deşi İsus a luat asupra Sa natura umană, o putere şi tărie divină L-a susţinut, şi El nu S-a depărtat câtuşi de puţin de voia Tatălui.

Capitolul 9
Răstignirea lui Hristos

Fiul lui Dumnezeu a fost dat poporului pentru a fi răstignit. Ei L-au luat pe Mântuitorul drag. İsus era slăbit şi fără putere datorită durerii şi suferinţelor cauzate de biciurile şi loviturile primite; totuşi İ-au pus în spinare crucea grea pe care curând urmau să-L pironească. Dar İsus a leşinat sub povară. De trei ori İ-au pus în spinare crucea grea, şi de trei ori a leşinat. Atunci au pus mâna pe unul dintre cei care-L urmau, un bărbat care nu îşi declarase în mod deschis credinţa în Hristos, dar care credea în El. İ-au pus în spinare crucea şi el a dus-o la locul răstignirii. Cete de îngeri erau adunate în aer deasupra acelui loc. Unii dintre ucenicii Săi L-au urmat la Calvar îndureraţi şi plângând amar. Şi-au reamintit intrarea lui İsus triumfală în İerusalim şi pe ei urmându-L strigând „Osana în cerurile prea înalte!“ şi aşternându-şi hainele pe drum şi presărând ramuri frumoase de palmieri. Ei credeau că El va lua împărăţia şi va domni peste İsrael ca un domnitor al acestei lumi. Cât de mult se schimbase scena! Cum li se spulberaseră aşteptările! Ei Îl urmau pe İsus; nu cu bucurie; nu cu inimi tresăltând şi cu speranţe de bucurie; ci cu inimi pline de teamă şi disperare Îl urmau încet şi trişti pe Cel ce fusese dezonorat şi umilit şi care urma să moară.

Mama lui İsus era acolo. İnima ei era străpunsă de o durere aşa cum doar o mamă iubitoare poate să simtă. İnima ei rănită încă spera împreună cu ucenicii că Fiul ei va face vreo mare minune şi se va elibera de ucigaşii Lui. Ea nu putea să îndure gândul că El va îngădui să fie răstignit. Dar pregătirile au fost făcute şi L-au pus pe İsus pe cruce. Ciocanul şi cuiele au fost aduse. İnimile ucenicilor li s-au înmuiat. Mama lui İsus simţea o durere aproape dincolo de limitele îndurării. Şi când L-au întins pe İsus pe cruce, şi erau gata să-İ prindă mâinile cu cuiele necruţătoare de braţele de lemn, ucenicii au dus-o la o parte de la acea scenă, pentru ca ea să nu audă trosnetul cuielor când acestea pătrundeau prin oasele şi muşchii mâinilor şi picioarelor Sale slăbite. İsus nu a cârtit; dar gemea în agonie. Faţa Sa era palidă şi picături mari de sudoare erau pe fruntea Sa. Satana a tresăltat de bucurie în suferinţele prin care trecea Fiul lui Dumnezeu, totuşi se temea că împărăţia lui era pierdută şi că trebuia să moară.

Au ridicat crucea după ce Îl pironiseră pe İsus de ea, şi cu mare putere au înfipt-o în locul pregătit pentru ea în pământ, sfâşiind carnea, şi provocând cea mai intensă durere. İ-au făcut moartea cât mai ruşinoasă posibil. Împreună cu El au răstignit doi tâlhari, câte unul de o parte şi de alta a lui İsus. Tâlharii fuseseră luaţi cu forţa, şi după multă rezistenţă din partea lor, braţele le-au fost întinse şi bătute în cuie de crucile lor. Dar İsus S-a supus umil. Nu a fost nevoie de nimeni să-İ întindă cu forţa mâinile pe cruce. În timp ce tâlharii îi blestemau pe cei care-i executau, İsus se ruga în agonie pentru vrăjmaşii Săi: „Tată, iartă-i, căci nu ştiu ce fac!“ Nu a fost doar chinul fizic cel pe care İsus l-a îndurat, ci păcatele întregii lumi erau asupra Lui.

În timp ce İsus atârna pe cruce, unii care treceau pe acolo îşi băteau joc de El, dând din cap, ca şi când s-ar fi aplecat în faţa unui împărat, şi ziceau: „Tu, care strici Templul, şi-l zideşti la loc în trei zile, mântuieşte-Te pe Tine însuţi! Dacă eşti Tu Fiul lui Dumnezeu, pogoară-Te de pe cruce!“ Diavolul a folosit aceleaşi cuvinte faţă de Hristos în pustie: „Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu….“ Preoţii cei mai de seamă, bătrânii şi cărturarii ziceau în bătaie de joc: „Pe alţii i-a mântuit iar pe Sine nu Se poate mântui! Dacă este El Împăratul lui İsrael, să Se pogoare acum de pe cruce, şi vom crede în El!“ Îngerii care planau deasupra scenei răstignirii lui Hristos s-au indignat atunci când conducătorii poporului râdeau de El şi ziceau: „Dacă este Fiul lui Dumnezeu să se scape singur.“ Ei doreau atunci să vină să-L elibereze pe İsus şi să-L scape; dar nu li s-a îngăduit să facă aşa. Scopul misiunii Sale era aproape împlinit. Când İsus atârna pe cruce în acele ore groaznice de agonie, El nu Şi-a uitat mama. Ea nu putea să rămână departe de scena plină de suferinţă. Ultima învăţătură a lui İsus a fost una de compasiune şi omenie. S-a uitat la mama Sa, a cărei inimă era aproape să se rupă de durere, şi apoi la ucenicul Său mult iubit, İoan. El a zis mamei Sale: „Femeie, iată fiul tău!“ Apoi i-a zis lui İoan: „İată mama ta!“ Şi din ceasul acela ucenicul a luat-o la el acasă.

Lui İsus İ S-a făcut sete în agonia Sa; dar ei İ-au mai adăugat o altă insultă, dându-İ să bea oţet cu fiere. Îngerii priviseră înfiorătoarea scenă a răstignirii Comandantului lor iubit, până când nu au mai putut să se uite şi şi-au acoperit feţele de la acea privelişte. Soarele a refuzat să se uite asupra acelei scene îngrozitoare. İsus a strigat cu glas tare, care le-a umplut inima de spaimă ucigaşilor Săi: „S-a sfârşit!“ Atunci perdeaua Templului s-a rupt de sus până jos, pământul s-a cutremurat şi stâncile s-au despicat. Un mare întuneric era peste faţa pământului. Ultima speranţă a ucenicilor părea să fi fost spulberată când İsus a murit. Mulţi dintre cei care-L urmau au fost prezenţi la scena suferinţelor şi morţii Sale, şi paharul mâhnirii lor a fost plin.

Atunci Satana nu a mai tresăltat de bucurie cum o făcuse înainte. Sperase să poată distruge planul mântuirii; dar acest plan fusese stabilit prea profund. Şi acum prin moartea lui İsus, ştia că el însuşi trebuia în cele din urmă să moară, şi împărăţia lui să fie luată şi dată lui İsus. A ţinut sfat cu îngerii lui. Nu reuşise nimic împotriva Fiului lui Dumnezeu, iar acum trebuiau să-şi mărească eforturile, şi cu viclenia şi puterea lor să se întoarcă spre cei care Îl urmau pe İsus. Trebuiau să-i împiedice pe câţi mai mulţi posibil de la a primi mântuirea dobândită pentru ei de İsus. Procedând astfel Satana încă putea continua să lucreze împotriva stăpânirii lui Dumnezeu. Şi era în propriul lui interes să-i ţină departe de İsus pe toţi pe care putea. Pentru că păcatele acelora care sunt răscumpăraţi prin sângele lui Hristos, şi biruiesc, la sfârşit vor fi puse asupra iniţiatorului păcatului, diavolul. Şi el va trebui să le poarte păcatele, în timp ce aceia care nu acceptă mântuirea prin İsus îşi vor purta singuri păcatele.

Viaţa lui İsus a fost fără măreţie lumească sau expunere excesivă. Viaţa Sa umilă şi cu lepădare de sine, a fost în mare contrast cu vieţile preoţilor şi bătrânilor, care iubeau comoditatea şi onoarea lumească. Viaţa strictă şi sfântă a lui İsus era un reproş continuu pentru ei, din cauza păcatelor lor. Ei Îl dispreţuiau datorită umilinţei, sfinţeniei şi curăţiei Sale morale. Dar cei care L-au dispreţuit aici, Îl vor vedea într-o zi în măreţia cerului şi în slava de neîntrecut a Tatălui Său. El a fost înconjurat de vrăjmaşi în sala de judecată, care erau însetaţi după sângele Lui. Dar cei împietriţi care au strigat „Sângele Lui să fie asupra noastră şi asupra copiilor noştri“, Îl vor vedea un Împărat onorat. Toată oastea cerească Îl va însoţi pe drumul Său cu cântece de biruinţă, măreţie şi putere, pentru Cel ce a fost junghiat dar trăieşte iarăşi ca un biruitor puternic. Oameni săraci, slabi şi jalnici L-au scuipat în faţă pe Împăratul slavei în timp ce un strigăt de triumf brutal s-a ridicat din gloată în faţa insultei înjositoare. Au mutilat acea faţă cu lovituri şi cruzime, ceea ce a umplut tot cerul de uimire. Ei vor privi din nou acea faţă, strălucitoare ca soarele la amiază, şi vor căuta să fugă dinaintea ei. În locul strigătului de triumf brutal, ei se vor tângui îngroziţi din cauza Lui. İsus Îşi va arăta mâinile cu semnele răstignirii Sale. Semnele acestei cruzimi El le va purta pentru totdeauna. Fiecare cicatrice a cuielor va spune povestea răscumpărării minunate a omului, şi preţul scump care a fost plătit. Aceeaşi oameni care au străpuns cu suliţa coasta Domnului vieţii, vor privi urma suliţei şi vor deplânge cu suferinţă profundă că au luat parte la mutilarea trupului Său. Ucigaşii Săi au fost foarte supăraţi de inscripţia „Împăratul iudeilor“ pusă pe cruce deasupra capului Său. Dar atunci vor fi obligaţi să-L vadă în toată slava şi puterea Sa împărătească. Ei vor vedea pe veşmântul Său şi pe coapsa Lui scris cu litere vii: „Împăratul împăraţilor şi Domnul domnilor“. Ei au strigat la El în batjocură când atârna pe cruce: „Hristosul, Împăratul lui İsrael, să Se pogoare de pe cruce, ca să vedem şi să credem!“ Ei Îl vor vedea atunci cu putere şi autoritate împărătească. Atunci nu vor mai cere nicio dovadă a faptului că este Împăratul lui İsrael, ci copleşiţi de simţământul maiestăţii şi slavei Sale foarte mari, ei vor fi constrânşi să recunoască: „Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului!“

Cutremurarea pământului, desprinderea stâncilor, întunericul care a acoperit pământul, şi strigătul tare, puternic al lui İsus „S-a sfârşit!“, atunci când şi-a dat viaţa, i-a îngrijorat pe duşmanii Lui, şi i-a făcut pe ucigaşii Lui să tremure. Ucenicii s-au minunat de aceste manifestări fără asemănare; dar toate speranţele lor erau zdrobite. Le era teamă că iudeii vor căuta să-i nimicească şi pe ei. Ei se gândeau că atâta ură manifestată împotriva Fiului lui Dumnezeu nu se va termina acolo. Ore de singurătate au petrecut ucenicii întristaţi, plângând-şi dezamăgirea. Ei aşteptau ca El să domnească precum un domnitor al acestei lumi, dar speranţele lor au murit împreună cu İsus. Ei se îndoiau în întristarea şi dezamăgirea lor dacă nu cumva fuseseră înşelaţi de İsus. Mama Sa era umilită, şi chiar şi credinţa ei oscila în faptul că El era Mesia.

Dar cu toate că ucenicii fuseseră dezamăgiţi în speranţele lor cu privire la İsus, ei încă Îl iubeau, şi respectau şi se purtau cu cinste faţă de trupul Său, dar nu ştiau cum să-L obţină. İosif din Arimatea, un sfetnic cu vază al soborului, avea influenţă şi era unul dintre ucenicii adevăraţi ai lui İsus. El s-a dus în secret dar cu curaj la Pilat şi İ-a cerut trupul. Nu a îndrăznit să se ducă în mod deschis; pentru că ura iudeilor era aşa de mare încât ucenicii se temeau că ei se vor strădui să împiedice ca trupul lui İsus să aibă un loc de odihnă onorabil. Dar Pilat i-a îndeplinit cerinţa, şi când ei au dat trupul lui İsus jos de pe cruce, întristarea lor li s-a reînnoit, şi în durerea lor profundă ei au deplâns speranţele lor năruite. L-au înfăşurat pe İsus în fâşii de pânză de in, şi İosif L-a pus în propriul său mormânt nou. Femeile care Îl urmaseră umile când El trăia au rămas aproape de El după moartea Sa, şi nu au vrut să-L părăsească până nu au văzut trupul Său sfânt pus în mormânt, şi o piatră grea prăvălită la uşă, ca nu cumva duşmanii Săi să încerce să-İ ia trupul. Dar nu ar fi trebuit să se teamă, căci am văzut oastea îngerilor supraveghind cu un interes nespus locul de odihnă al lui İsus. Ei păzeau mormântul, aşteptând în mod serios comanda să-şi îndeplinească partea în eliberarea Împăratului slavei din închisoarea Sa. 

Ucigaşii lui İsus se temeau că El putea totuşi să învie şi să le scape. Ei i-au cerut lui Pilat o strajă care să păzească mormântul până a treia zi. Pilat  le-a dat soldaţi înarmaţi care să păzească mormântul, pecetluind piatra de la intrare ca nu cumva ucenicii Lui să-L fure, şi să spună că înviase din morţi.

Capitolul 10
Învierea lui Hristos

Ucenicii s-au odihnit în Sabat, întristaţi de moartea Domnului lor, în timp ce İsus, Împăratul slavei, se odihnea în mormânt. Noaptea trecuse încet, şi în timp ce încă era întuneric, îngerii care planau deasupra mormântului ştiau că timpul eliberării Fiului preaiubit al lui Dumnezeu, Comandantul lor iubit, aproape sosise. Şi în timp ce ei aşteptau cu cea mai profundă emoţie ceasul biruinţei Sale, un înger puternic a venit zburând repede din cer. Faţa lui era ca fulgerul şi veşmintele îi erau albe ca zăpada. Lumina lui risipea întunericul din calea sa, şi a făcut ca îngerii răi care revendicau triumfători trupul lui İsus, să fugă înspăimântaţi de strălucirea şi slava lui. Unul din oastea îngerilor care fusese de faţă la scena umilirii lui İsus, şi care veghea locul Său sacru de odihnă, s-a alăturat îngerului din cer, şi împreună au venit jos la mormânt. Pământul s-a zguduit şi a trepidat când ei s-au apropiat, şi a fost un mare cutremur de pământ. Îngerul puternic a apucat piatra şi a rostogolit-o repede la o parte de la intrarea în mormânt, şi a şezut pe ea.

Străjerii au fost cuprinşi de o frică  îngrozitoare. Unde era acum puterea lor să reţină trupul lui İsus? Ei nu se gândeau la datoria lor sau că ucenicii Îl vor fura. Ei au fost uimiţi şi înspăimântaţi atunci când lumina deosebit de puternică a îngerilor se răspândea peste tot în jurul lor mai strălucitoare decât soarele. Străjerii romani au văzut îngerii şi au căzut ca morţi la pământ. Un înger a rostogolit piatra victorios, şi cu o voce clară şi puternică a strigat: „Tu Fiul lui Dumnezeu! Tatăl Tău Te cheamă! Vino afară!“ Moartea nu a mai putut să stăpânească peste El. İsus a înviat din morţi. Celălalt înger a intrat în mormânt, şi când İsus a înviat biruitor, el İ-a desfăcut ştergarul care fusese pus pe capul Său, şi İsus a ieşit afară ca un învingător victorios. Cu respect solemn oastea îngerilor privea scena. Şi când İsus a ieşit din mormânt în măreţie, acei îngeri strălucitori s-au plecat la pământ şi İ s-au închinat. Apoi L-au întâmpinat cu cântări de victorie şi triumf, pentru că moartea nu a mai putut să-L ţină pe Captivul ei divin. Satana nu a triumfat acum. Îngerii lui fugiseră din faţa luminii strălucitoare şi pătrunzătoare a îngerilor cereşti. Ei s-au plâns amar împăratului lor că prada le fusese luată în mod violent şi că Cel pe care ei Îl urau atât de mult înviase din morţi.

Satana şi îngerii lui se bucuraseră pentru puţin timp de triumf fiindcă puterea lor peste omul căzut făcuse ca Domnul vieţii să fie pus în mormânt; dar scurt a fost triumful lor infernal. Pentru că atunci când İsus a ieşit afară din închisoarea Sa ca un învingător măreţ, Satana a ştiut că după un timp el trebuie să moară, şi că împărăţia sa trebuia să fie dată Celui căruia İ se cuvenea de drept. El s-a plâns şi s-a înfuriat că în ciuda tuturor eforturilor şi puterii sale, İsus nu fusese învins, ci deschisese o cale de salvare pentru om, şi oricine dorea, putea să meargă pe ea şi să fie mântuit.

Pentru scurt timp, Satana părea trist şi arăta îngrijorat. El a ţinut sfat cu îngerii lui pentru a se gândi ce metode ar trebui să folosească pe viitor pentru a lucra împotriva stăpânirii lui Dumnezeu. Satana a spus: „Trebuie să vă duceţi degrabă la preoţii cei mai de seamă şi la bătrâni. Noi am reuşit să-i amăgim, să le orbim ochii şi să le împietrim inimile împotriva lui İsus. İ-am făcut să creadă că a fost un impostor. Aceşti străjeri romani vor duce vestea odioasă că Hristos a înviat. İ-am făcut pe preoţi şi pe bătrâni să-L urască pe İsus şi să-L omoare. Acum ţineţi-le înainte într-o lumină clară faptul că au fost ucigaşii Lui. Dacă se face cunoscut că İsus a înviat, ei vor fi ucişi cu pietre de popor, pentru că au omorât un om nevinovat.“

Am văzut că străjerii romani, când oastea îngerilor s-a întors la cer şi lumina şi slava au trecut, s-au ridicat să vadă dacă era prudent pentru ei să se uite împrejur. S-au umplut de uimire când au văzut că piatra cea mare fusese dată la o parte de la intrarea în mormânt, iar İsus înviase. Ei s-au dus degrabă la preoţii cei mai de seamă şi la bătrâni cu vestea minunată despre ceea ce văzuseră; şi când acei ucigaşi au auzit relatarea uimitoare, feţele le-au pălit. S-au îngrozit de ceea ce făcuseră. Apoi şi-au dat seama că dacă relatarea era corectă, erau pierduţi. Pentru scurt timp au fost uluiţi, şi s-au uitat unul la altul în tăcere, neştiind ce să facă sau ce să spună. Erau puşi într-o situaţie în care nu puteau să creadă, altfel ar fi fost spre condamnarea lor. S-au retras la o parte ca să se sfătuiască ce ar trebui să facă. Au ajuns la concluzia că dacă avea să se răspândească pretutindeni vestea că İsus înviase, şi relatarea despre slava atât de uimitoare, încât a făcut ca străjerii să cadă ca morţi, ar ajunge la oameni, aceştia s-ar înfuria cu siguranţă şi i-ar omorî. Au hotărât să-i plătească pe ostaşi pentru a ţine cele întâmplate în secret. Le-au oferit mulţi bani, spunându-le: ,,Spuneţi aşa: Ucenicii Lui au venit noaptea, pe când dormeam noi, şi L-au furat.“ Şi când străjerii i-au întrebat ce se va întâmpla cu ei pentru că adormiseră în post, preoţii şi bătrânii le-au spus că îl vor îndupleca ei pe dregător şi-i vor scăpa. De dragul banilor, străjerii romani şi-au vândut onoarea, şi au fost de acord să urmeze sfatul preoţilor şi bătrânilor.

Când İsus, atunci când atârna pe cruce, a strigat „S-a sfârşit!“, stâncile s-au despicat, pământul s-a cutremurat, şi unele din morminte s-au deschis. Pentru că atunci când İsus a înviat din morţi, şi a învins moartea şi mormântul, atunci când a ieşit ca un învingător triumfător din locul care-L ţinea închis, în timp ce pământul se clătina şi se cutremura, şi slava deosebit de mare a cerului era adunată în jurul locului sfânt, ascultători la chemarea Sa, mulţi dintre morţii neprihăniţi au venit afară ca martori că El înviase. Aceşti sfinţi favorizaţi şi înviaţi, au ieşit afară în slavă. Ei erau câţiva aleşi şi sfinţi, care trăiseră în fiecare secol de la creaţie, chiar până în zilele lui Hristos. Şi în timp ce preoţii cei mai de seamă şi fariseii căutau să ascundă învierea lui İsus, Dumnezeu a ales să aducă un grup din mormintele lor pentru a atesta că İsus înviase, şi pentru a vesti slava Sa.

Cei care fuseseră înviaţi erau de statură şi înfăţişare diferite. Am fost informată că locuitorii pământului degeneraseră, pierzându-şi puterea şi frumuseţea. Satana are puterea bolii şi a morţii, şi în fiecare epocă blestemul a fost tot mai vizibil, şi puterea lui Satana a fost văzută tot mai clar. Unii dintre cei înviaţi erau mai nobili la înfăţişare şi figură decât alţii. Am fost informată că cei care au trăit în zilele lui Noe şi ale lui Avraam se asemănau mai mult cu îngerii la figură, frumuseţe şi putere. Dar fiecare generaţie devenise mai slabă, şi mai vulnerabilă la boli, şi vieţile lor de durată mai scurtă. Satana învăţase cum să hărţuiască şi să slăbească rasa umană.

Acei sfinţi care au ieşit afară după învierea lui İsus s-au arătat multora, spunându-le că jertfa pentru om fusese adusă, că İsus, pe care iudeii Îl răstigniseră, înviase din morţi; şi au adăugat: „Noi am fost înviaţi cu El.“ Ei au dat mărturie că prin marea Lui putere fuseseră chemaţi afară din mormintele lor. Cu toate că relatările mincinoase se răspândiseră, acest lucru nu putuse să fie ascuns de Satana, de îngerii lui sau de preoţii cei mai de seamă. Pentru că acest grup sfânt de oameni, aduşi afară din mormintele lor, răspândeau vestea minunată şi aducătoare de bucurie. İsus Însuşi S-a arătat ucenicilor Săi întristaţi şi cu inima zdrobită, risipindu-le temerile şi aducându-le bucurie şi bună dispoziţie.

În timp ce vestea se răspândea din cetate în cetate, şi din sat în sat, iudeii la rândul lor se temeau pentru vieţile lor, şi şi-au ascuns ura pe care o nutreau faţă de ucenici. Singura lor nădejde era să răspândească relatarea mincinoasă. Şi aceia care doreau ca această minciună să fie adevărată, au crezut-o. Pilat s-a cutremurat. El a crezut mărturia puternică dată, că İsus înviase din morţi, că pe mulţi alţii îi adusese împreună cu El, şi liniştea l-a părăsit pentru totdeauna. De dragul onoarei lumeşti, de teamă că-şi va pierde autoritatea şi viaţa, el L-a dat la moarte pe İsus. El era acum pe deplin convins că nu fusese doar un om obişnuit şi nevinovat Cel de al cărui sânge era vinovat, ci era vinovat de sângele Fiului lui Dumnezeu. Jalnică a fost viaţa lui Pilat, jalnică până la sfârşit. Disperarea şi chinul sufletesc au zdrobit orice simţământ de speranţă şi bucurie. El a refuzat să fie mângâiat, şi a murit de cea mai jalnică moarte.

İnima lui İrod se împietrise şi mai mult, şi când a auzit că İsus înviase nu a fost prea tulburat. El i-a luat viaţa lui İacov, şi când a văzut că acest lucru  le-a plăcut iudeilor, l-a prins şi pe Petru intenţionând să-l omoare. Dar Dumnezeu avea pentru Petru o lucrare de făcut, şi l-a trimis pe îngerul Său şi l-a eliberat. Asupra lui İrod a venit judecata. Dumnezeu l-a lovit în văzul unei mari mulţimi în timp ce se înălţa pe sine în faţa lor, şi a murit de o moarte îngrozitoare.

Dimineaţa devreme înainte să se lumineze, femeile sfinte au venit la mormânt, aducând miresme pentru a unge trupul lui İsus, când iată că ele au găsit piatra grea rostogolită la o parte de la intrarea în mormânt, şi trupul lui İsus nu era acolo. İnimile li s-au întristat, şi ele s-au temut că vrăjmaşii lor luaseră trupul. Şi, iată că li s-au arătat doi îngeri îmbrăcaţi în alb; feţele le erau luminoase şi strălucitoare. Ei au înţeles pentru ce veniseră femeile sfinte şi le-au spus imediat că ele Îl căutau pe İsus, dar El nu era acolo, înviase, şi ele puteau să privească locul unde El fusese pus. Ei le-au zis să se ducă să le spună ucenicilor Lui că El va merge înaintea lor în Galilea. Dar femeile erau înspăimântate şi uimite. Ele au alergat repede la ucenici, care erau îndureraţi şi nu puteau fi mângâiaţi fiindcă Domnul lor fusese răstignit. Ele le-au spus în grabă lucrurile pe care le văzuseră şi auziseră. Ucenicii nu au putut să creadă că El înviase, dar, împreună cu femeile care aduseseră vestea, au alergat repede la mormânt şi au văzut că într-adevăr İsus nu era acolo. Acolo erau fâşiile de pânză de in, dar ei nu puteau să creadă vestea cea bună că İsus înviase din morţi. S-au întors acasă uimiţi de lucrurile pe care le văzuseră, şi de vestea adusă de femei. Dar Maria a ales să mai zăbovească în apropierea mormântului, gândindu-se la ceea ce văzuse, şi chinuită de gândul că poate fusese înşelată. Simţea că o aşteptau noi încercări. S-a întristat iarăşi şi a izbucnit într-un plâns amar. Ea  s-a aplecat să se uite iarăşi în mormânt, şi a văzut doi îngeri îmbrăcaţi în alb. Înfăţişarea lor era luminoasă şi strălucitoare. Unul stătea la cap iar altul la picioare unde İsus fusese culcat. Ei i-au vorbit blând, şi au întrebat-o de ce plângea. Ea le-a răspuns: „Pentru că au luat pe Domnul meu şi nu ştiu unde L-au pus.“

Şi când s-a întors cu faţa de la mormânt, L-a văzut pe İsus stând lângă ea; dar nu a ştiut că este El. İsus i-a vorbit blând Mariei, S-a interesat care era cauza întristării ei, şi a întrebat-o pe cine căuta. Ea a crezut că era grădinarul, şi l-a rugat ca, dacă Îl luase pe Domnul ei, să-i spună unde Îl pusese, şi ea o să-L ia de acolo. İsus i-a vorbit cu propria lui voce cerească, şi i-a zis: „Marie!“ Ea era obişnuită cu tonul acelei voci dragi, şi İ-a răspuns îndată: „Învăţătorule!“ Şi de bucurie şi de veselie era să-L îmbrăţişeze; dar İsus S-a dat înapoi şi a zis: „Nu mă ţinea, căci încă nu M-am suit la Tatăl Meu. Ci, du-te la fraţii Mei, şi spune-le că Mă sui la Tatăl Meu şi Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu şi Dumnezeul vostru.“ Bucuroasă, ea s-a dus degrabă la ucenici cu vestea cea bună. İsus s-a suit îndată la Tatăl Său să audă de pe buzele Lui că a acceptat jertfa, şi că El îndeplinise totul bine, şi să primească toată puterea în cer şi pe pământ de la Tatăl Său.

Îngerii L-au înconjurat ca un nor pe Fiul lui Dumnezeu, şi le-au poruncit porţilor veşnice să se ridice ca să intre Împăratul slavei. Am văzut că în timp ce İsus era cu acea oaste cerească strălucitoare, şi în prezenţa Tatălui Său, şi slava lui Dumnezeu Îl înconjura, El nu i-a uitat pe ucenicii Săi amărâţi de pe pământ, ci a primit putere de la Tatăl Său, ca să se întoarcă la ei, şi în timp ce e cu ei să le dea putere. În aceeaşi zi El S-a întors, şi S-a arătat ucenicilor Săi. Le-a permis atunci să-L atingă, căci se suise la Tatăl Său, şi primise putere.

Dar de data aceasta Toma nu era de faţă. El nu a primit cu umilinţă relatarea ucenicilor, ci cu hotărâre şi sigur pe sine a spus că nu o să creadă dacă nu va pune degetele lui ๎n semnele cuielor, şi mâna lui în coasta Lui unde suliţa nemiloasă fusese înfiptă. Prin aceasta el a arătat lipsă de încredere în fraţii săi. Şi dacă toţi ar cere aceeaşi dovadă, doar puţini L-ar primi pe İsus şi ar crede în învierea Sa. Dar a fost voia lui Dumnezeu ca relatarea ucenicilor să meargă de la unul la altul, şi mulţi să o primească de pe buzele acelora care văzuseră şi auziseră. Dumnezeu nu a fost mulţumit de o asemenea necredinţă. Şi când İsus S-a întâlnit din nou cu ucenicii Lui, Toma era cu ei. În momentul în care L-a văzut pe İsus, a crezut. Dar afirmase că nu va fi mulţumit fără dovada palpabilă adăugată la cea vizuală, şi İsus i-a dat dovada pe care şi-o dorise. Toma a strigat: „Domnul meu şi Dumnezeul meu!“ Dar İsus l-a mustrat pe Toma pentru necredinţa lui. El i-a zis: „Tomo, pentru că M-ai văzut, ai crezut. Ferice de cei ce n-au văzut, şi au crezut.“

Astfel, am văzut, că cei care nu au avut nicio experienţă în prima şi a doua solie îngerească trebuie să le primească de la aceia care au avut experienţă şi au urmat soliile. Precum İsus a fost răstignit, aşa am văzut că aceste solii  fuseseră răstignite. Şi precum ucenicii au declarat că nu era mântuire în niciun alt nume sub cer dat oamenilor, tot aşa, ar trebui ca slujitorii lui Dumnezeu cu credinţă şi fără teamă să declare că aceia care îmbrăţişează doar o parte din adevărurile legate de a treia solie, trebuie să îmbrăţişeze cu bucurie prima, a doua şi a treia solie aşa cum Dumnezeu li le dăduse, sau nu vor avea nici parte, nici sorţ în lucrul acesta.

Mi-a fost arătat că în timp ce femeile sfinte duceau relatarea că İsus înviase, străjerii romani răspândeau minciuna care fusese pusă în gura lor de preoţii cei mai de seamă şi de bătrâni, că ucenicii au venit noaptea, în timp ce ei dormeau, şi au furat trupul lui İsus. Satana pusese această minciună în inima şi gura preoţilor cei mai de seamă, şi lumea a fost gata să primească cuvintele lor. Dar Dumnezeu făcuse acest lucru sigur, şi pusese acest eveniment important, de care atârnă mântuirea, dincolo de orice îndoială, şi unde era imposibil pentru preoţi şi bătrâni să îl acopere. Martori fuseseră înviaţi din morţi pentru a da mărturie despre învierea lui Hristos.

İsus a rămas cu ucenicii Săi patruzeci de zile, aducând-le bucurie şi veselie în inimă, şi făcându-le cunoscut mai pe deplin realităţile Împărăţiei lui Dumnezeu. El i-a însărcinat să ducă mărturie despre lucrurile pe care le văzuseră şi auziseră, referitoare la suferinţele Sale, la moartea şi învierea Sa; că El adusese o jertfă pentru păcat, ca toţi care doresc, să poată veni la El şi să găsească viaţă. Cu blândeţe plină de credincioşie El le-a spus că vor fi prigoniţi şi chinuiţi; dar ei vor găsi alinare raportându-se la experienţa lor, şi aducându-şi aminte cuvintele pe care El li le-a spus. Le-a spus că El învinsese ispitele diavolului, şi a păstrat biruinţa prin încercări şi suferinţă, că Satana nu mai putea să aibă nicio putere asupra Lui, dar îşi va îndrepta într-un mod mai direct ispitele şi puterea lui asupra lor, şi asupra tuturor acelora care aveau să creadă în Numele Său. Le-a spus că ei puteau să învingă aşa cum învinsese El. İsus i-a înzestrat pe ucenicii Săi cu putere să facă minuni, şi le-a spus că deşi oamenii răi vor avea putere asupra trupurilor lor, El va trimite în anumite împrejurări îngerii Săi şi-i va elibera; că viaţa nu le putea fi luată până ce misiunea lor nu avea să fie împlinită. Şi când mărturia lor va fi terminată, vieţile lor puteau fi cerute pentru a sigila mărturiile pe care ei le dăduseră. Urmaşii Săi neliniştiţi au ascultat cu bucurie învăţăturile Lui. Se desfătau cu nesaţ de fiecare cuvânt care ieşea de pe buzele Sale sfinte. Atunci ei au ştiut cu siguranţă că El era Mântuitorul lumii. Fiecare cuvânt a pătruns adânc în inimile lor, şi ei s-au întristat că trebuia să se despartă de Învăţătorul lor ceresc şi binecuvântat, şi că după puţin timp nu vor mai auzi cuvinte mângâietoare şi pline de har de pe buzele Sale. Dar din nou inimile li s-au încălzit de iubire şi bucurie nespus de mare când İsus le-a spus că El se va duce şi le va pregăti un loc, şi va veni iarăşi, şi-i va lua ca să fie pentru totdeauna cu El. El le-a spus că le va trimite Mângâietorul, Duhul Sfânt, ca să-i îndrume, să-i binecuvânteze şi să-i conducă în tot adevărul; şi Şi-a ridicat mâinile şi i-a binecuvântat.

Capitolul 11
Înălţarea lui Hristos

Tot cerul aştepta ceasul biruinţei când İsus urma să se înalţe la Tatăl Său. Îngeri au venit să-L întâmpine pe Împăratul slavei, şi pentru a-L însoţi triumfător la cer. După ce İsus Şi-a binecuvântat ucenicii, S-a despărţit de ei, şi a fost luat la cer. Şi în timp ce El deschidea calea către cer, mulţimea captivilor care fuseseră treziţi la învierea Sa, Îl urma. O mulţime din oastea cerească îi asistau, în timp ce în cer un număr incalculabil de îngeri aşteptau venirea Lui. În timp ce ei se suiau către cetatea sfântă, îngerii care-L însoţeau pe İsus au strigat: „Porţi, ridicaţi-vă capetele; ridicaţi-vă, porţi veşnice, ca să intre Împăratul slavei!“ Cu foarte mare bucurie îngerii din cetate, care aşteptau venirea Sa, au strigat: „Cine este acest Împărat al slavei?“ Îngerii însoţitori au răspuns triumfători: „Domnul cel tare şi puternic, Domnul cel viteaz în lupte. Porţi, ridicaţi-vă capetele; ridicaţi-le, porţi veşnice, ca să intre Împăratul slavei!“ Din nou oastea cerească a strigat: „Cine este acest Împărat al slavei?“ Îngerii însoţitori au răspuns în acorduri melodioase: „Domnul oştirilor: El este Împăratul slavei!“ Şi convoiul ceresc a intrat în cetate. Apoi toată oastea cerească L-a înconjurat pe Fiul lui Dumnezeu, Conducătorul lor maiestos, şi cu cea mai mare adoraţie s-au plecat, aruncându-şi coroanele strălucitoare la picioarele Sale. Apoi şi-au atins harpele de aur, şi în acorduri dulci, melodioase, au umplut tot cerul cu muzica lor abundentă şi cântări pentru Mielul care a fost junghiat dar care trăieşte din nou în măreţie şi slavă.

Apoi mi-au fost arătaţi ucenicii în timp ce priveau cu tristeţe la cer ca să prindă ultima sclipire a Domnului lor care se înălţa. Doi îngeri îmbrăcaţi în alb li s-au arătat şi le-au zis: „Bărbaţi Galileeni, de ce staţi şi vă uitaţi spre cer? Acest İsus, care S-a înălţat la cer din mijlocul vostru, va veni în acelaşi fel cum L-aţi văzut mergând la cer.“ Ucenicii, împreună cu mama lui İsus, au fost martori la înălţarea Fiului lui Dumnezeu, şi au petrecut acea noapte vorbind despre faptele Sale minunate, şi despre lucrurile ciudate şi glorioase care se întâmplaseră într-un timp atât de scurt.

Satana s-a sfătuit cu îngerii lui, şi cu o ură amară împotriva stăpânirii lui Dumnezeu, le-a spus că atâta timp cât el îşi păstra puterea şi autoritatea pe pământ, eforturile lor trebuiau să fie de zece ori mai mari împotriva celor care Îl urmau pe İsus. Nu izbândiseră nimic împotriva lui İsus; dar pe cei care-L urmau trebuia să-i învingă dacă era cu putinţă, şi să-şi continue lucrarea de-a lungul fiecărei generaţii, să-i prindă în capcană pe cei care vor crede în İsus, în învierea şi înălţarea Sa. Satana le-a spus îngerilor lui că İsus le dăduse ucenicilor Săi putere să-i scoată afară, să-i mustre, şi să-i vindece pe aceia pe care el îi făcea să sufere. Atunci îngerii lui Satana au plecat ca nişte lei care răcnesc, căutând să-i nimicească pe cei care Îl urmau pe İsus.

Capitolul 12
Ucenicii lui Hristos

Cu o mare putere ucenicii au propovăduit un Mântuitor răstignit şi înviat. Ei i-au vindecat pe cei bolnavi, chiar şi unul care fusese totdeauna olog a fost readus la o stare de sănătate deplină, şi a intrat cu ei în templu, umblând şi sărind şi lăudând pe Dumnezeu în văzul tuturor oamenilor. Vestea s-a răspândit şi lumea a început să se îngrămădească în jurul ucenicilor. Mulţi s-au adunat în grabă, foarte uimiţi şi miraţi de vindecarea care fusese înfăptuită.

Când İsus a murit, preoţii cei mai de seamă au crezut că nu se vor mai face minuni printre ei, că agitaţia va pieri şi că lumea se va întoarce iarăşi la tradiţiile oamenilor. Dar, iată! Chiar în mijlocul lor, ucenicii făceau minuni, şi lumea s-a umplut de mirare şi privea cu uimire la ei. İsus fusese răstignit, şi ei se mirau de unde ucenicii primiseră această putere. Când era în viaţă, ei credeau că El le dădea putere ucenicilor Săi; când İsus a murit ei se aşteptau ca aceste minuni să înceteze. Petru le-a înţeles nedumerirea, şi le-a zis: „Bărbaţi israeliţi, pentru ce vă miraţi de lucrul acesta? De ce vă uitaţi cu ochii ţintă la noi, ca şi cum prin puterea noastră sau prin cucernicia noastră am fi făcut pe omul acesta să umble? Dumnezeul lui Avraam, İsaac şi İacov, Dumnezeul părinţilor noştri, a proslăvit pe Robul Său İsus, pe care voi L-aţi dat în mâna lui Pilat; şi v-aţi lepădat de El înaintea lui, măcar că el era de părere să-İ dea drumul. Voi v-aţi lepădat de Cel Sfânt şi Neprihănit, şi aţi cerut să vi se dăruiască un ucigaş. Aţi omorât pe Domnul vieţii, pe care Dumnezeu L-a înviat din morţi; noi suntem martori ai Lui.“ Petru le-a spus că a fost credinţa în İsus cea care a făcut această tămăduire deplină la un om care înainte era un infirm.

Preoţii cei mai de seamă şi bătrânii nu au putut suporta aceste cuvinte. Ei i-au prins pe ucenici şi i-au aruncat în temniţă. Dar mii fuseseră convertiţi, şi credeau în învierea şi înălţarea lui Hristos, prin auzirea unei singure cuvântări a ucenicilor. Preoţii cei mai de seamă şi bătrânii erau tulburaţi. Ei Îl uciseseră pe İsus pentru ca minţile oamenilor să se întoarcă la ei; dar situaţia era acum mai rea decât înainte. Ei erau acuzaţi pe faţă de ucenici ca fiind ucigaşii Fiului lui Dumnezeu, şi nu puteau prevedea până unde lucrurile se puteau intensifica sau cum ei înşişi vor fi priviţi de popor. İ-ar fi dat cu bucurie pe ucenici la moarte, dar nu îndrăzneau de teamă că ar fi putut fi ucişi cu pietre de popor. Au trimis după ucenici, care au fost aduşi în faţa soborului. Aceiaşi bărbaţi care au cerut cu înfocare sângele Celui Neprihănit erau acolo. Ei auziseră tăgăduirea laşă a lui Petru, cu blesteme şi jurăminte când a fost acuzat de a fi unul dintre ucenicii Săi. S-au gândit să-l intimideze pe Petru; dar el era acum convertit. Aici i-a fost dată lui Petru o ocazie să-L înalţe pe İsus. El L-a tăgăduit odată; dar a putut acum să îndepărteze pata acelei tăgăduiri nechibzuite şi laşe, şi să cinstească Numele pe care-L tăgăduise. Nicio teamă laşă nu domnea în pieptul lui Petru atunci; ci cu îndrăzneală sfântă, şi în puterea Duhului Sfânt, le-a spus fără frică: „Omul acesta se înfăţişează înaintea voastră pe deplin sănătos, în Numele lui İsus Hristos din Nazaret, pe care voi L-aţi răstignit, dar pe care Dumnezeu L-a înviat din morţi. El este «piatra lepădată de voi, zidarii, care a ajuns să fie pusă ๎n capul unghiului». În nimeni altul nu este mântuire: căci nu este sub cer niciun alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiţi.“

Lumea era uimită de îndrăzneala lui Petru şi a lui İoan. Ei au priceput că fuseseră cu İsus, pentru că purtarea lor nobilă şi fără teamă se asemăna bine cu înfăţişarea lui İsus atunci când era persecutat de ucigaşii Săi. İsus, printr-o singură privire de milă şi întristare, l-a mustrat pe Petru după ce acesta Îl tăgăduise, şi acum când el Îl mărturisea cu curaj pe Domnul său, Petru a fost acceptat şi binecuvântat. Ca semn al acceptării lui İsus, el a fost umplut cu Duhul Sfânt.

Preoţii cei mai de seamă nu îndrăzneau să-şi manifeste ura pe care o simţeau faţă de ucenici. Le-au poruncit doar să iasă afară din sobor, şi s-au sfătuit între ei şi au zis: „Ce vom face oamenilor acestora? Căci este ştiut de toţi locuitorii İerusalimului că prin ei s-a făcut o minune vădită pe care n-o putem tăgădui.“ Se temeau că această lucrare bună avea să se răspândească. Dacă avea să se răspândească, ei şi-ar fi pierdut puterea, şi ar fi fost priviţi ca fiind ucigaşii lui İsus. Tot ceea ce au îndrăznit să facă a fost să-i ameninţe, şi să le poruncească să nu mai vorbească în Numele lui İsus ca să nu moară. Dar Petru a spus cu curaj că nu puteau să nu vorbească despre ceea ce văzuseră şi auziseră.

Prin puterea lui İsus ucenicii au continuat să vindece pe fiecare dintre cei chinuiţi şi cei bolnavi care erau aduşi la ei. Preoţii cei mai de seamă şi bătrânii, şi cei îndeaproape asociaţi cu ei, erau alarmaţi. Sute de persoane se înrolau zilnic sub steagul unui Mântuitor răstignit, înviat şi înălţat. Ei i-au aruncat pe apostoli în temniţă, şi sperau că agitaţia se va potoli. Satana a triumfat, şi îngerii răi au tresăltat de bucurie; dar îngerii lui Dumnezeu au fost trimişi şi au deschis uşile temniţei, şi, contrar poruncii mai marilor preoţi şi bătrânilor, le-au spus să se ducă în templu, şi să vestească toate cuvintele vieţii acesteia. Soborul s-a adunat şi a trimis după întemniţaţi. Slujitorii au deschis uşile temniţei; dar întemniţaţii pe care-i căutau nu erau acolo. Ei s-au întors la preoţi şi la bătrâni, şi le-au spus: „Temniţa am găsit-o încuiată cu toată grija, şi pe păzitori stând în picioare la uşi; dar, când am deschis, n-am găsit pe nimeni înăuntru.“ Apoi cineva a venit şi  le-a spus: „İată că oamenii pe care i-aţi băgat în temniţă stau în Templu şi învaţă pe norod.“ Atunci căpitanul Templului a plecat cu slujitorii şi i-au adus; dar nu cu sila, căci se temeau să nu fie ucişi cu pietre de norod. După ce i-au adus, i-au pus înaintea soborului. Şi marele preot i-a întrebat astfel: „Nu v-am poruncit noi cu tot dinadinsul să nu învăţaţi pe norod în Numele acesta? Şi voi iată că aţi umplut İerusalimul cu învăţătura voastră şi căutaţi să aruncaţi asupra noastră sângele acelui Om.“

Ei erau ipocriţi, şi iubeau slava oamenilor mai mult decât Îl iubeau pe Dumnezeu. İnimile le erau împietrite, şi cele mai mari fapte săvârşite de apostoli doar i-au înfuriat. Ei ştiau că dacă ucenicii Îl predicau pe İsus, răstignirea, învierea şi înălţarea Sa, ar fi pus vina asupra lor, şi i-ar fi declarat pe ei drept ucigaşii Săi. Nu mai erau atât de dispuşi să primească sângele lui İsus ca atunci când au strigat cu vehemenţă: „Sângele Lui să fie asupra noastră şi asupra copiilor noştri.“

Apostolii au declarat cu curaj că trebuiau să asculte mai mult de Dumnezeu decât de oameni. Petru a spus: „Dumnezeul părinţilor noştri a înviat pe İsus pe care voi L-aţi omorât, atârnându-L pe lemn. Pe acest İsus, Dumnezeu L-a înălţat cu puterea Lui şi L-a făcut Domn şi Mântuitor, ca să dea lui İsrael pocăinţa şi iertarea păcatelor. Noi suntem martori ai acestor lucruri, ca şi Duhul Sfânt pe care L-a dat Dumnezeu celor ce ascultă de El.“ Atunci acei ucigaşi s-au înfuriat. Doreau să-şi mânjească iarăşi mâinile cu sânge prin omorârea apostolilor. Ei plănuiau cum să facă asta, când un înger de la Dumnezeu a fost trimis la Gamaliel să-i mişte inima ca să-i sfătuiască pe mai marii preoţi şi pe conducătorii poporului. Gamaliel le-a spus: „Nu mai necăjiţi pe oamenii aceştia, şi lăsaţi-i în pace! Dacă încercarea sau lucrarea aceasta este de la oameni, se va nimici; dar dacă este de la Dumnezeu, n-o veţi putea nimici. Să nu vă pomeniţi că luptaţi împotriva lui Dumnezeu.“ Îngerii răi îi îndemnau pe preoţi şi pe bătrâni ca să-i omoare pe apostoli; dar Dumnezeu  l-a trimis pe îngerul Său să împiedice acest lucru, ridicând o voce în favoarea ucenicilor din propriile lor rânduri.

Lucrarea apostolilor nu era terminată. Ei urmau să fie aduşi înaintea împăraţilor, să dea mărturie pentru numele lui İsus, şi să ateste lucrurile pe care le văzuseră şi auziseră. Dar înainte ca marii preoţi şi bătrânii să îi lase să plece, i-au bătut, şi le-au poruncit să nu mai vorbească în Numele lui İsus. Ei au plecat dinaintea soborului lăudându-L pe Dumnezeu că au fost consideraţi vrednici să sufere pentru Numele Lui drag. Ei şi-au continuat misiunea, predicând în templu şi în fiecare casă unde erau invitaţi. Cuvântul lui Dumnezeu creştea şi se înmulţea. Satana îi determinase pe marii preoţi şi pe bătrâni să-i plătească pe străjerii romani să mintă că ucenicii L-au furat pe İsus în timp ce ei dormeau. Prin această minciună ei sperau să ascundă faptele. Dar iată apărând peste tot în jurul lor dovezi puternice ale învierii lui İsus. Ucenicii declarau acest lucru cu curaj şi dădeau mărturie despre lucrurile pe care le văzuseră şi auziseră, şi în Numele lui İsus făceau mari minuni. Ei au pus cu curaj sângele lui İsus asupra acelora care au fost atât de dispuşi să-l primească, atunci când li s-a permis să aibă putere asupra Fiului lui Dumnezeu.

Am văzut că îngerii lui Dumnezeu au fost însărcinaţi să aibă în mod deosebit grijă şi să protejeze adevărurile sacre şi importante care urmau să servească precum o ancoră care să îi susţină pe ucenicii lui Hristos în orice generaţie.

Duhul Sfânt S-a aşezat în mod special peste apostoli care fuseseră martorii răstignirii, învierii şi înălţării lui İsus – adevăruri importante care aveau să fie speranţa lui İsrael. Toţi trebuiau să privească la Mântuitorul lumii ca fiind singura lor speranţă, şi să meargă pe calea pe care İsus a deschis-o prin jertfa propriei Sale vieţi, şi să păzească Legea lui Dumnezeu şi să trăiască. Am văzut înţelepciunea şi bunătatea lui İsus în faptul că dăduse putere ucenicilor să ducă mai departe aceeaşi lucrare care îi făcuse pe iudei să Îl urască şi să-L omoare. Lor li s-a dat putere peste lucrările lui Satana. Ei au săvârşit semne şi minuni în Numele lui İsus, care fusese dispreţuit, şi omorât prin mâna celor fărădelege. O aureolă de slavă şi lumină a acoperit timpul morţii şi învierii lui İsus, făcând nepieritoare faptele sfinte că el era Mântuitorul lumii.

Capitolul 13
Moartea lui Ştefan

Ucenicii se înmulţeau foarte mult în İerusalim. Cuvântul lui Dumnezeu se răspândea, şi mulţi dintre preoţi veneau la credinţă. Ştefan, plin de credinţă, făcea mari minuni şi semne mari printre oameni. Mulţi erau mâniaţi pentru că preoţii se întorceau de la tradiţiile lor şi de la jertfe şi daruri, şi Îl acceptau pe İsus ca mare jertfă. Ştefan, cu putere de sus, îi mustra pe preoţi şi pe bătrâni, şi Îl înălţa pe İsus înaintea lor. Ei nu puteau să facă faţă înţelepciunii şi puterii cu care vorbea el, şi când şi-au dat seama că nu puteau reuşi nimic împotriva lui, ei au plătit oameni care să jure minţind că îl auziseră spunând cuvinte de hulă împotriva lui Moise şi împotriva lui Dumnezeu. Ei au întărâtat poporul, şi l-au luat pe Ştefan, şi, prin martori mincinoşi, l-au acuzat că a vorbit împotriva Templului şi a Legii. Ei au declarat că îl auziseră spunând că acest İsus din Nazaret va distruge obiceiurile pe care li le-a dat Moise.

Toţi cei care au stat la judecată împotriva lui Ştefan au văzut lumina slavei lui Dumnezeu pe faţa lui. Faţa lui strălucea ca faţa unui înger. El s-a ridicat plin de credinţă şi de Duhul Sfânt, şi, începând de la proroci, i-a dus la venirea lui İsus, răstignirea Sa, învierea şi înălţarea Sa, şi le-a arătat că Domnul nu locuia în temple făcute de mâini omeneşti. Ei se închinau templului. Orice s-ar fi spus împotriva templului îi umplea de o mai mare mânie decât dacă s-ar fi spus împotriva lui Dumnezeu. Duhul lui Ştefan a fost mişcat de o mânie cerească atunci când a strigat împotriva lor că erau răi şi netăiaţi împrejur în inimă. „Voi totdeauna vă împotriviţi Duhului Sfânt.“ Ei păzeau rânduieli exterioare, în timp ce inimile le erau stricate, şi pline de rău aducător de moarte. Ştefan le-a amintit cruzimea părinţilor lor care i-au prigonit pe proroci, spunând: „İ-aţi omorât pe cei ce vesteau mai dinainte venirea Celui Neprihănit, pe care L-aţi vândut acum şi L-aţi omorât.“ 

Preoţii cei mai de seamă şi conducătorii s-au înfuriat când adevărul clar şi tăios a fost spus, şi s-au năpustit asupra lui Ştefan. Lumina cerului a strălucit peste el şi privind ţintă spre cer, i s-a dat o viziune a slavei lui Dumnezeu, şi îngeri au planat în jurul lui. El a strigat: „İată, văd cerurile deschise, şi pe Fiul omului stând în picioare la dreapta lui Dumnezeu.“ Lumea nu a vrut să-l asculte. Ei au strigat cu glas tare şi şi-au astupat urechile şi s-au năpustit într-un gând asupra lui; şi, scoţându-l afară din cetate, l-au ucis cu pietre. Şi Ştefan a îngenuncheat şi a strigat cu glas tare: „Doamne, nu le ţine în seamă păcatul acesta!“

Am văzut că Ştefan a fost un om puternic al lui Dumnezeu, ridicat în mod special pentru a ocupa un loc important în biserică. Satana a tresăltat de bucurie când el a fost ucis cu pietre; pentru că ştia că ucenicii îi vor simţi foarte mult lipsa. Dar triumful lui Satana a fost scurt; pentru că în acel grup era cineva, martor la moartea lui Ştefan, căruia İsus urma să i Se descopere. Cu toate că el nu a luat parte la aruncarea cu pietre în Ştefan, totuşi el şi-a dat consimţământul la moartea lui. Saul era zelos în prigonirea celor din biserica lui Dumnezeu, urmărindu-i, prinzându-i în casele lor, şi dându-i în mâinile celor ce voiau să-i omoare. Satana îl folosea pe Saul cu eficacitate. Dar Dumnezeu poate să rupă puterea diavolului, şi să-i elibereze pe aceia care sunt înrobiţi de el. Saul era un om învăţat, şi Satana îi folosea cu succes aptitudinile pentru a ajuta să ducă mai departe răzvrătirea lui împotriva Fiului lui Dumnezeu, şi împotriva acelora care credeau în El. Dar İsus l-a ales pe Saul ca pe un vas ales ca să Îi vestească Numele, să-i întărească pe ucenici în lucrarea lor, şi mai mult decât doar să ia locul lui Ştefan. Saul era foarte mult respectat de iudei. Zelul şi învăţătura lui le plăceau, şi îi înspăimântau pe mulţi dintre ucenici.

Capitolul 14
Convertirea lui Saul

În timp ce Saul se ducea la Damasc cu scrisori de împuternicire să prindă bărbaţii sau femeile care Îl vesteau pe İsus, şi să-i aducă legaţi la İerusalim, îngerii răi tresăltau de bucurie în jurul lui. Dar pe când călătorea, deodată o lumină din cer a strălucit în jurul lui, care i-a făcut pe îngerii răi să fugă, iar pe Saul să cadă imediat la pământ. El a auzit un glas care-i zicea: „Saule, Saule, pentru ce Mă prigoneşti?“ Saul a întrebat: „Cine eşti Tu, Doamne?“ Şi Domnul a zis: „Eu sunt İsus pe care-L prigoneşti. Ţi-ar fi greu să arunci înapoi cu piciorul într-un ţepuş.“ Tremurând şi uimit, Saul a zis: „Doamne, ce vrei să fac?“ „Scoală-te“, i-a zis Domnul, „intră în cetate, şi ţi se va spune ce trebuie să faci.“

Oamenii care erau cu el au rămas încremeniţi, auzind glasul, dar nevăzând pe nimeni. Când lumina a trecut şi Saul s-a ridicat de la pământ, şi şi-a deschis ochii, nu vedea pe nimeni. Slava luminii din cer îl orbise. L-au luat de mână şi l-au dus în Damasc, şi trei zile a fost fără vedere; şi n-a mâncat, nici n-a băut. Şi Domnul l-a trimis apoi pe îngerul Său tocmai la unul dintre bărbaţii pe care Saul spera să-i prindă, şi i-a descoperit într-o viziune că trebuia să se ducă pe uliţa care se chema Dreaptă şi să caute în casa lui İuda pe unul zis Saul, un om din Tars. „Căci iată, el se roagă; şi a văzut în vedenie pe un om, numit Anania, intrând la el şi punându-şi mâinile peste el, ca să-şi capete iarăşi vederea.“

Anania s-a temut că era ceva greşit în treaba aceasta, şi a început să-İ povestească Domnului ce auzise despre Saul. Dar Domnul i-a zis lui Anania: „Du-te, căci el este un vas pe care l-am ales, ca să ducă Numele Meu înaintea neamurilor, înaintea împăraţilor şi înaintea fiilor lui İsrael; şi îi voi arăta tot ce trebuie să sufere pentru Numele Meu.“ Anania a urmat îndrumările Domnului, şi a intrat în casă, şi punându-şi mâinile peste el, a spus: „Frate Saule, Domnul İsus, care ţi S-a arătat pe drumul pe care veneai, m-a trimis ca să capeţi vederea şi să te umpli de Duhul Sfânt.“

Îndată Saul şi-a recăpătat vederea, şi s-a sculat, şi a fost botezat. Şi apoi predica în sinagogi că İsus era Fiul lui Dumnezeu. Toţi cei care-l auzeau rămâneau uimiţi şi se întrebau: „Nu este el acela care făcea prăpăd în İerusalim printre cei ce chemau Numele acesta? Şi n-a venit el aici ca să-i ducă legaţi înaintea preoţilor celor mai de seamă?“ Dar Saul se întărea tot mai mult şi îi nedumerea pe iudei. Erau iarăşi în încurcătură. Saul îşi spunea experienţa în puterea Duhului Sfânt. Toţi erau la cunoştinţă cu împotrivirea lui Saul faţă de İsus, şi zelul lui în a-i urmări şi a-i da la moarte pe toţi cei care credeau în Numele Său. Convertirea lui miraculoasă i-a convins pe mulţi că İsus era Fiul lui Dumnezeu. Saul îşi povestea experienţa, că în timp ce-i prigonea până la moarte, legându-i şi aruncându-i în temniţă atât pe bărbaţi cât şi pe femei, pe când călătorea spre Damasc, deodată o lumină mare din cer a strălucit în jurul lui, şi İsus i S-a descoperit şi l-a învăţat că El era Fiul lui Dumnezeu. În timp ce Pavel Îl propovăduia cu curaj pe İsus, ducea cu sine o influenţă puternică. El cunoştea Scripturile, şi după convertirea lui o lumină divină a strălucit peste profeţiile referitoare la İsus, care l-a făcut în stare să prezinte clar şi cu curaj adevărul şi să corecteze orice interpretare greşită a Scripturilor. Cu Duhul lui Dumnezeu aşezat asupra lui, el putea într-un mod clar şi convingător să-şi poarte ascultătorii de-a lungul profeţiilor până în timpul primei veniri a lui Hristos, şi să le arate că Scripturile fuseseră împlinite în ceea ce priveşte suferinţele, moartea şi învierea lui Hristos.

Capitolul 15
İudeii au hotărât să-l omoare pe Pavel

Preoţii cei mai de seamă şi conducătorii s-au umplut de ură împotriva lui Pavel, când au văzut efectul relatării experienţei sale. Ei au văzut că el Îl propovăduia cu curaj pe İsus, şi săvârşea minuni în Numele Lui, şi că mulţimi de oameni îl ascultau, şi se întorceau de la tradiţiile lor, şi se uitau la ei ca fiind ucigaşii Fiului lui Dumnezeu. Mânia lor s-a aprins, şi ei s-au adunat să se sfătuiască ce era cel mai bine de făcut pentru a reprima agitaţia. Ei au căzut de acord că singura cale sigură pentru ei era să-l omoare pe Pavel. Dar Dumnezeu a ştiut intenţia lor, şi îngeri au fost însărcinaţi să-l protejeze, ca el să poată trăi pentru a-şi îndeplini misiunea, şi să sufere pentru Numele lui İsus.

Pavel a fost informat că iudeii căutau să-i ia viaţa. Satana i-a condus pe iudeii necredincioşi să păzească porţile Damascului zi şi noapte, ca atunci când Pavel avea să treacă pe poartă, ei să poată imediat să-l omoare. Dar ucenicii l-au lăsat jos pe zid într-un coş. Aici iudeii au fost făcuţi de ruşine pentru eşecul lor, şi obiectivul lui Satana a fost zădărnicit. Şi Pavel s-a dus la İerusalim să se alăture ucenicilor; dar toţi se temeau de el. Ei nu puteau să creadă că el era ucenic. İudeii din Damasc căutaseră să-i ia viaţa, şi proprii lui fraţi nu voiau să-l primească; dar Barnaba l-a luat, şi l-a dus la apostoli, şi le-a istorisit cum el Îl văzuse pe Domnul pe drum, şi că predicase cu curaj în Damasc în Numele lui İsus.

Dar Satana îi întărâta pe iudei să îl omoare pe Pavel, şi İsus i-a spus să părăsească İerusalimul. Şi când s-a dus în alte cetăţi predicându-L pe İsus, şi făcând minuni, mulţi erau convertiţi. Când a fost vindecat un om care fusese întotdeauna olog, oamenii care se închinau la idoli au fost gata să aducă jertfe ucenicilor. Pavel s-a mâhnit, şi le-a spus că ei erau doar oameni, şi că trebuiau să se închine lui Dumnezeu, care a făcut cerul, pământul şi marea, şi tot ce este în ele. Pavel L-a înălţat pe Dumnezeu înaintea lor; dar abia a putut să-i oprească. Primele cunoştinţe de credinţă în Dumnezeul cel adevărat, şi despre închinarea şi onoarea care İ se cuvin, se formaseră în mintea lor. Şi în timp ce îl ascultau pe Pavel, Satana îi împingea pe iudeii necredincioşi din alte cetăţi să meargă după Pavel pentru a nimici lucrarea cea bună care se făcea prin el. İudeii au întărâtat şi aţâţat minţile acestor idolatri prin relatări neadevărate împotriva lui Pavel. Uimirea şi admiraţia poporului s-a schimbat acum în ură, şi cei care cu puţin timp în urmă erau gata să se închine ucenicilor, au aruncat cu pietre în Pavel, şi l-au târât afară din cetate, crezând că era mort. Dar în timp ce ucenicii stăteau în jurul lui Pavel, plângându-l, spre bucuria lor, el s-a sculat şi a mers cu ei în cetate.

În timp ce Pavel Îl propovăduia pe İsus, o femeie posedată de un duh de ghicire, s-a luat după ei şi striga: „Oamenii aceştia sunt robii Dumnezeului celui Preaînalt şi ei vă vestesc calea mântuirii.“ Astfel ea i-a urmat pe ucenici multe zile. Dar Pavel s-a mâhnit, căci aceste strigăte după ei îndepărta minţile oamenilor de la adevăr. Scopul lui Satana în a o conduce să facă aceasta a fost să îi dezguste pe oameni, şi să distrugă influenţa ucenicilor. Dar lui Pavel i s-a întărâtat duhul în el, şi s-a întors spre femeie şi a zis duhului: „În Numele lui İsus Hristos îţi poruncesc să ieşi din ea.“ Şi duhul rău a fost mustrat, şi a părăsit-o.

Stăpânii ei erau mulţumiţi că ea striga după ucenici; dar când duhul rău a lăsat-o, şi au văzut-o ca o umilă ucenică a lui Hristos, s-au înfuriat. Ei strânseseră mulţi bani prin ghicitul ei, iar acum nădejdea câştigului lor se spulberase. Obiectivul lui Satana a fost zădărnicit; dar slujitorii lui au pus mâna pe Pavel şi pe Sila şi i-au târât în piaţă înaintea conducătorilor, şi a dregătorilor, zicând: „Aceşti oameni, care sunt iudei, tulbură cetatea noastră.“ Şi mulţimea s-a ridicat împotriva lor, şi dregătorii le-au smuls hainele de pe ei şi au poruncit să-i bată [cu nuiele]. După ce le-au dat multe lovituri, i-au aruncat în temniţă şi au dat în grijă temnicerului să-i păzească bine. Temnicerul, ca unul care primise o astfel de poruncă, i-a aruncat în temniţa dinăuntru şi le-a băgat picioarele în butuci. Dar îngerii lui Dumnezeu i-au însoţit înăuntrul pereţilor temniţei. Întemniţarea lor a vorbit spre slava lui Dumnezeu, şi a arătat oamenilor că Dumnezeu era în lucrare şi cu servii Săi aleşi, şi că pereţii temniţei au putut fi zguduiţi, şi barele puternice de fier au putut fi deschise cu uşurinţă de El.

La miezul nopţii Pavel şi Sila se rugau şi cântau cântări de laudă lui Dumnezeu, şi deodată s-a făcut un mare cutremur de pământ, astfel că s-au zguduit temeliile temniţei. Şi am văzut că îndată îngerul lui Dumnezeu a dezlegat legăturile fiecăruia. Temnicerul s-a deşteptat şi s-a înspăimântat când a văzut uşile temniţei deschise. A crezut că întemniţaţii scăpaseră şi că el trebuia să fie pedepsit cu moartea. Când era gata să se omoare, Pavel a strigat cu glas tare: „Să nu-ţi faci niciun rău, căci toţi suntem aici.“ Puterea lui Dumnezeu l-a convins pe temnicer. El a cerut o lumină, a sărit înăuntru şi, tremurând de frică, s-a aruncat la picioarele lui Pavel şi ale lui Sila; i-a scos afară şi le-a zis: „Domnilor, ce trebuie să fac ca să fiu mântuit?“ Şi ei i-au răspuns: „Crede în Domnul İsus, şi vei fi mântuit tu şi casa ta.“ Temnicerul şi-a adunat apoi toată casa, şi Pavel le-a predicat pe İsus. İnima temnicerului s-a unit cu aceşti fraţi, şi le-a spălat rănile, şi el şi toată casa lui au fost botezaţi în noaptea aceea. Apoi le-a pus masa şi s-a bucurat, crezând în Dumnezeu cu toată casa lui. 

Vestea minunată s-a răspândit pretutindeni despre puterea slavei lui Dumnezeu care fusese arătată prin deschiderea uşilor temniţei şi convertirea şi botezarea temnicerului şi a familiei sale. Conducătorii au auzit despre aceste lucruri şi s-au înfricoşat, şi au trimis la temnicer, cerându-i să le dea drumul lui Pavel şi lui Sila. Dar Pavel nu a vrut să părăsească temniţa pe ascuns. El le-a zis: „După ce ne-au bătut cu nuiele în faţa tuturor, fără să fim judecaţi, pe noi, care suntem romani, ne-au aruncat în temniţă, şi acum ne scot afară pe ascuns! Nu merge aşa! Să vină ei singuri să ne scoată afară!“ Pavel şi Sila nu doreau ca manifestarea puterii lui Dumnezeu să fie tăinuită. Cei ce purtau nuielele au spus aceste cuvinte dregătorilor. Aceştia s-au temut, când au auzit că sunt romani. Dregătorii au venit să-i potolească, i-au scos afară din temniţă şi i-au rugat să părăsească cetatea.

Capitolul 16
Pavel a vizitat Ierusalimul

La scurt timp după convertirea sa, Pavel a vizitat İerusalimul, şi L-a propovăduit pe İsus şi minunea harului Său. El povestea convertirea sa miraculoasă, ceea ce i-a înfuriat pe preoţi şi pe conducători, şi ei s-au gândit să-i ia viaţa. Dar ca viaţa să-i fie salvată, İsus i-a apărut din nou într-o viziune în timp ce el se ruga, spunându-i: „Grăbeşte-te, ieşi iute din İerusalim, căci nu vor primi mărturisirea ta despre Mine.“ Pavel s-a rugat stăruitor de İsus: „Doamne, ei ştiu că eu băgam în temniţă şi băteam prin sinagogi pe cei ce cred în Tine şi că, atunci când se vărsa sângele lui Ştefan, martorul Tău, eram şi eu de faţă, îmi uneam încuviinţarea mea cu a celorlalţi şi păzeam hainele celor ce-l omorau.“ Pavel credea că iudeii din İerusalim nu s-ar fi putut împotrivi mărturiei lui, ci că ei vor considera că marea schimbare din el s-a putut face doar prin puterea lui Dumnezeu. Dar İsus i-a zis: „Du-te, căci te voi trimite departe la neamuri.“

Cât a lipsit din İerusalim, Pavel a scris multe scrisori către diferite locuri, relatând experienţa sa, şi dând o mărturie puternică. Dar unii s-au străduit să distrugă influenţa acelor scrisori. Ei au trebuit să admită că epistolele lui erau cu greutate şi pline de putere, dar spuneau că atunci când era de faţă el însuşi, era moale, şi vorbirea lui de dispreţuit. 

Am văzut că Pavel a fost un om foarte învăţat, şi înţelepciunea şi purtarea lui îi încântau pe ascultătorii săi. Oamenilor învăţaţi le plăceau cunoştinţele lui, şi mulţi dintre ei au crezut în İsus. Când era înaintea împăraţilor şi a unor grupuri mari de oameni, vorbea atât de convingător, că îi copleşea pe toţi dinaintea lui. Aceasta i-a înfuriat foarte mult pe preoţi şi pe bătrâni. Pavel putea să intre uşor într-un raţionament profund, şi să se ridice, şi să ducă lumea cu el, pe cele mai înalte culmi ale gândirii, şi să-i aducă să vadă cele mai profunde bogăţii ale harului lui Dumnezeu, şi să le înfăţişeze dragostea uimitoare a lui Hristos. Apoi cu simplitate el cobora la înţelesul oamenilor de rând şi în modul cel mai puternic povestea experienţa sa, care trezea în ei dorinţa fierbinte de a fi ucenicii lui Hristos. 

Domnul i-a descoperit lui Pavel că trebuia din nou să se suie la İerusalim; că acolo va fi legat şi va suferi pentru Numele Său. Şi cu toate că a fost întemniţat pentru o perioadă lungă de timp, totuşi Domnul Şi-a dus mai departe lucrarea specială prin el. Lanţurile lui Pavel aveau să fie mijlocul de răspândire a cunoştinţelor despre Hristos şi astfel să-L slăvească pe Dumnezeu. Când a fost trimis din cetate în cetate pentru judecarea sa, mărturia lui despre İsus şi incidentele interesante ale convertirii sale erau relatate înaintea împăraţilor şi dregătorilor, ca ei să nu fie lăsaţi fără mărturie cu privire la İsus. Mii au crezut în El şi s-au bucurat în Numele Său. Am văzut că intenţia specială a lui Dumnezeu s-a împlinit în călătoria lui Pavel pe apă: ca echipajul corăbiei să poată să vadă puterea lui Dumnezeu prin Pavel, şi ca păgânii de asemenea să poată auzi Numele lui İsus, şi mulţi să fie convertiţi prin învăţătura lui şi fiind martori la minunile săvârşite de el. Împăraţi şi dregători au fost captivaţi de raţionamentul său, şi când, cu zel şi cu puterea Duhului Sfânt, el Îl predica pe İsus, şi relata evenimentele interesante ale experienţei sale, convingerea că İsus era Fiul lui Dumnezeu punea stăpânire pe ei; şi în timp ce unii se minunau cu uimire când îl ascultau pe Pavel, unul a strigat: „Curând mă vei convinge să mă fac creştin!“ Totuşi ei se gândeau că vor reflecta cu vreo ocazie viitoare la ceea ce auziseră. Satana a câştigat avantaj din această amânare, şi când ei au neglijat ocazia favorabilă atunci când inimile le erau înmuiate, ocazia a fost pierdută pentru totdeauna. İnimile li s-au împietrit.

Mi-a fost arătată lucrarea lui Satana mai întâi prin orbirea ochilor iudeilor astfel încât să nu-L primească pe İsus ca Mântuitorul lor, şi apoi în a-i conduce prin invidie datorită minunilor Sale, să-İ vrea viaţa. Satana a intrat în unul chiar dintre cei care-L urmau pe İsus, şi l-a condus să-L trădeze în mâinile lor, şi ei L-au răstignit pe Domnul vieţii şi al slavei. După ce İsus a înviat din morţi, iudeii au adăugat păcat peste păcat atunci când s-au gândit să ascundă faptul învierii prin plătirea cu bani a străjerilor romani ca să declare un neadevăr. Dar învierea lui İsus fusese făcută de două ori sigură prin învierea unei mulţimi de martori care au fost readuşi la viaţă împreună cu El. İsus li S-a arătat ucenicilor Săi, şi la peste cinci sute deodată, în timp ce aceia pe care i-a adus cu el s-au arătat multora declarând că İsus înviase.

Satana îi făcuse pe iudei să se răzvrătească împotriva lui Dumnezeu prin refuzul lor de a-L primi pe Fiul Său, şi prin mânjirea mâinilor lor cu sângele cel mai preţios prin răstignirea Lui. Nu a contat cât de puternică a fost dovada dată că İsus era Fiul lui Dumnezeu, Răscumpărătorul lumii; ei Îl omorâseră şi nu puteau să primească nicio dovadă în favoarea Sa. Singura lor nădejde şi consolare, la fel ca ale lui Satana după căderea lui, era să încerce să câştige împotriva Fiului lui Dumnezeu. Ei şi-au continuat răzvrătirea prin prigonirea ucenicilor lui Hristos, şi prin omorârea lor. Nimic nu suna aşa de aspru în urechile lor ca Numele lui İsus pe care ei Îl răstigniseră. Şi ei erau hotărâţi să nu asculte de nicio dovadă în favoarea Lui. Ca în cazul lui Ştefan, când Duhul Sfânt a declarat prin el puternica dovadă că El era Fiul lui Dumnezeu, ei şi-au astupat urechile ca să nu fie convinşi. Şi în timp ce Ştefan era acoperit în slava lui Dumnezeu, ei l-au omorât cu pietre. Satana îi ţinea pe ucigaşii lui İsus bine în strânsoarea sa. Prin fapte rele ei i se predaseră singuri ca supuşi de bună voie, şi prin ei el era la lucru ca să tulbure şi să necăjească pe cei care credeau în Hristos. El lucra prin iudei pentru a întărâta neamurile împotriva Numelui lui İsus, şi împotriva acelora care-L urmau şi credeau în Numele Lui. Dar Dumnezeu Şi-a trimis îngerii ca să-i întărească pe ucenici pentru lucrarea lor, ca ei să poată da mărturie despre lucrurile pe care le văzuseră şi auziseră, şi la urmă în neclintirea lor, să-şi sigileze mărturia cu propriul sânge.

Satana s-a bucurat că iudeii erau bine prinşi în laţul său. Ei încă îşi continuau ceremoniile, jertfele şi rânduielile nefolositoare. Când İsus atârna pe cruce şi a strigat „S-a sfârşit!“, perdeaua templului s-a rupt în două, de sus până jos, pentru a face cunoscut că Dumnezeu nu se va mai întâlni cu preoţii în templu, ca să le accepte jertfele şi rânduielile; şi de asemenea pentru a arăta că zidul de despărţire dintre iudei şi neamuri fusese dărâmat. İsus Se adusese jertfă pe Sine pentru ambele părţi, şi dacă aveau să fie mântuiţi, ambele părţi trebuiau să creadă în İsus ca singura jertfă pentru păcat, şi ca Mântuitor al lumii.

În timp ce İsus atârna pe cruce, când ostaşul İ-a străpuns coasta cu o suliţă, a ieşit sânge şi apă, în două şuvoaie separate, unul de sânge, celălalt de apă limpede. Sângele era pentru a spăla păcatele acelora care vor crede în Numele Lui. Apa reprezenta apa vie care se obţine de la İsus pentru a da viaţă credinciosului.

Capitolul 17
Marea apostazie

Am fost dusă mai departe în timpul când păgânii idolatri i-au prigonit cu cruzime pe creştini şi i-au omorât. Sângele a curs în şuvoaie. Cei nobili, învăţaţi şi oamenii simpli au fost deopotrivă omorâţi fără milă. Familii înstărite au fost aduse la sărăcie pentru că nu au vrut să renunţe la religia lor. Cu toată prigonirea şi suferinţele pe care acei creştini le-au îndurat, ei nu au vrut să coboare standardul. Ei şi-au păstrat religia curată. Am văzut că Satana a tresăltat de bucurie şi a triumfat în faţa suferinţelor poporului lui Dumnezeu. Dar Dumnezeu a privit cu mare aprobare asupra martirilor Săi credincioşi, şi creştinii care au trăit în acest timp înfricoşător au fost foarte mult iubiţi de El; pentru că ei au fost dispuşi să sufere pentru El. Fiecare suferinţă îndurată de ei a mărit răsplata lor în cer. Dar cu toate că Satana se bucura fiindcă sfinţii sufereau, totuşi nu era mulţumit. El voia controlul asupra minţii la fel ca asupra trupului. Suferinţele îndurate de acei creştini i-au adus mai aproape de Domnul, şi i-a făcut să se iubească unii pe alţii, şi i-a determinat să se teamă mai mult ca oricând să greşească faţă de El. Satana dorea să-i facă să nu fie plăcuţi înaintea lui Dumnezeu; atunci ei şi-ar fi pierdut puterea, curajul şi fermitatea. Cu toate că mii erau omorâţi, totuşi se ridicau alţii pentru a le lua locul. Satana vedea că îşi pierdea supuşii, şi cu toate că ei sufereau prigonirea şi moartea, totuşi ei erau siguri în İsus Hristos că sunt supuşii împărăţiei Sale. Şi Satana şi-a făcut planurile pentru a lupta cu mai mare succes împotriva stăpânirii lui Dumnezeu, şi pentru a doborî biserica. El i-a condus pe acei păgâni idolatri să îmbrăţişeze o parte din credinţa creştină. Ei au mărturisit credinţă în răstignirea şi învierea lui Hristos, fără o schimbare a inimii, şi au propus să se unească cu cei care-L urmau pe İsus. O ce pericol înfricoşător pentru biserică! A fost un timp de chin sufletesc. Unii se gândeau că dacă aveau să se coboare şi să se unească cu acei idolatri care îmbrăţişaseră o parte din credinţa creştină, ar fi fost mijlocul prin care să-i convertească. Satana căuta să corupă învăţăturile Bibliei. În cele din urmă am văzut că standardul a fost coborât şi păgânii s-au unit cu creştinii. Ei fuseseră închinători la idoli, şi cu toate că pretindeau că erau creştini, au adus împreună cu ei idolatria lor. Ei au schimbat doar obiectele închinării lor cu chipuri de sfinţi, şi chiar cu chipul lui Hristos şi al Mariei, mama lui İsus. Creştinii s-au unit treptat cu ei, şi religia creştină a fost coruptă, şi biserica şi-a pierdut curăţia şi puterea. Unii au refuzat să se unească cu ei şi şi-au păstrat curăţia, şi s-au închinat doar lui Dumnezeu. Ei nu voiau să se plece în faţa niciunui chip a nimic de sus din cer sau de jos de pe pământ.

Satana a tresăltat de bucurie la căderea atâtor de mulţi, şi apoi a întărâtat biserica decăzută să îi forţeze pe cei care voiau să-şi păstreze curăţia religiei lor, ori să accepte ceremoniile lor şi închinarea la chipuri, ori să-i omoare. Focul prigonirii a fost din nou aprins împotriva adevăratei biserici a lui İsus Hristos, şi milioane de oameni au fost ucişi fără milă.

Acest lucru mi-a fost prezentat în felul următor. O mare companie de păgâni idolatri ducea un steag negru pe care erau formele soarelui, lunii şi stelelor. Compania părea să fie foarte fioroasă şi mâniată. Mi-a fost arătată apoi o altă companie ducând un steag alb, curat, şi pe el era scris: „Curăţie şi sfinţenie Domnului“. Feţele lor erau marcate de fermitate şi resemnare cerească. İ-am văzut pe păgânii idolatri apropiindu-se de ei, şi a fost un mare măcel. Creştinii se topeau înaintea lor; şi totuşi compania creştinilor a strâns şi mai mult rândurile, şi a ţinut steagul şi mai ferm. În timp ce mulţi cădeau, alţii se adunau în jurul steagului şi le luau locul.

Am văzut compania idolatrilor sfătuindu-se împreună. Ei eşuaseră în a-i face pe creştini să cedeze, şi s-au pus de acord cu un alt plan. İ-am văzut coborând steagul lor, şi s-au apropiat de acea companie de creştini fermi, şi le-au făcut propuneri. La început propunerile lor au fost respinse în mod categoric. Apoi am văzut compania creştinilor sfătuindu-se împreună. Unii au spus că ei voiau să coboare steagul, să accepte propunerile, şi să-şi salveze vieţile, şi în cele din urmă puteau să prindă iarăşi putere ca să ridice steagul lor printre acei păgâni idolatri. Dar unii nu au vrut să accepte acest plan, ci au ales cu fermitate mai degrabă să moară ţinând steagul decât să îl coboare. Apoi am văzut pe mulţi din acea companie creştină coborând steagul, şi unindu-se cu păgânii; în timp ce cei fermi şi neclintiţi au apucat steagul şi l-au ţinut iarăşi sus. Am văzut persoane părăsind continuu compania celor care duceau steagul curat, şi alăturându-se idolatrilor, şi ei s-au unit împreună sub steagul negru, ca să-i prigonească pe cei care duceau steagul alb, şi mulţi au fost ucişi. Totuşi steagul alb era ţinut sus, şi persoane au fost ridicate să se adune în jurul lui.

İudeii care au declanşat primii furia păgânilor împotriva lui İsus, nu aveau să scape. În sala de judecată iudeii înfuriaţi au strigat atunci când Pilat ezita să-L condamne pe İsus: „Sângele Lui să fie asupra noastră şi asupra copiilor noştri.“ Neamul iudeilor a trăit împlinirea acestui blestem îngrozitor pe care ei l-au cerut asupra propriilor lor capete. Păgânii şi acei aşa numiţi creştini erau deopotrivă duşmanii lor. Acei aşa-zişi creştini, în zelul lor pentru crucea lui Hristos, pentru că iudeii Îl răstigniseră pe İsus, credeau că cu cât mai multă suferinţă aduceau asupra lor, cu atât mai mult puteau să fie plăcuţi înaintea lui Dumnezeu. Şi mulţi dintre acei iudei necredincioşi au fost ucişi, în timp ce alţii au fost duşi din loc în loc, şi au fost pedepsiţi în aproape orice fel.

Sângele lui Hristos şi al ucenicilor pe care ei îi dăduseră la moarte, era asupra lor, şi judecăţi îngrozitoare au venit peste ei. Blestemul lui Dumnezeu i-a urmat, şi ei au ajuns de pomină şi o batjocură pentru păgâni şi creştini. Ei erau evitaţi, înjosiţi şi detestaţi, ca şi când semnul lui Cain era asupra lor. Totuşi am văzut că Dumnezeu a păstrat în mod uimitor acest popor, şi îi răspândise pe pământ, ca să fie priviţi ca unii asupra cărora a venit în mod deosebit blestemul lui Dumnezeu. Am văzut că Dumnezeu îi părăsise pe iudei ca naţiune; totuşi era o parte din ei care aveau să fie făcuţi în stare să rupă vălul de pe inimile lor. Unii vor vadea totuşi că profeţia a fost împlinită în ceea ce-i priveşte, şi Îl vor primi pe İsus ca pe Mântuitorul lumii, şi vor vedea marele păcat al naţiunii lor în a-L respinge pe İsus, şi a-L răstigni. Persoane dintre iudei vor fi convertite, dar ca naţiune ei sunt pentru totdeauna părăsiţi de Dumnezeu.

Capitolul 18
Taina fărădelegii

A fost întotdeauna planul lui Satana să întoarcă minţile oamenilor de la İsus spre oameni şi să distrugă responsabilitatea individuală. Satana a eşuat în planul său atunci când L-a ispitit pe Fiul lui Dumnezeu. El a avut mai mult succes atunci când a venit la omul căzut. Învăţătura creştinismului a fost stricată. Papi şi preoţi şi-au permis să-şi ia o poziţie înaltă, şi au învăţat poporul să privească la ei pentru a li se ierta păcatele, în loc să privească în mod personal la Hristos. Biblia a fost ţinută departe de ei, pentru a se ascunde adevărurile care i-ar fi condamnat.

Oamenii erau pe deplin înşelaţi. Ei erau învăţaţi că papii şi preoţii erau reprezentanţii lui Hristos, când de fapt ei erau reprezentanţii lui Satana; şi când se plecau înaintea lor, ei se închinau lui Satana. Oamenii au cerut Biblia, dar preoţii considerau periculos să-i lase să aibă Cuvântul lui Dumnezeu ca să-L citească singuri, ca să nu se lumineze, iar păcatele lor să fie date pe faţă. Oamenii erau învăţaţi să se uite la aceşti înşelători, şi să primească fiecare cuvânt de la ei, ca din gura lui Dumnezeu. Ei aveau acea putere asupra minţii, pe care doar Dumnezeu ar trebui să o aibă. Şi dacă vreunii îndrăzneau să-şi urmeze propriile convingeri, aceeaşi ură pe care Satana şi iudeii au arătat-o faţă de İsus s-ar fi aprins împotriva lor, şi cei cu putere ar fi însetat după sângele lor. Mi-a fost arătat un timp când Satana a triumfat în mod deosebit. Mulţimi de creştini au fost ucişi într-un mod înfricoşător pentru că voiau să-şi păstreze religia curată.

Biblia era urâtă, şi s-au făcut eforturi să se cureţe pământul de Cuvântul preţios al lui Dumnezeu. Citirea Bibliei a fost interzisă sub pedeapsa cu moartea, şi toate exemplarele Cărţii Sfinte care au putut fi găsite au fost arse. Dar am văzut că Dumnezeu a avut o grijă deosebită de Cuvântul Său. El l-a protejat. În diferite perioade de timp nu au existat decât foarte puţine exemplare ale Bibliei, totuşi Dumnezeu nu a permis să se piardă Cuvântul Său. Şi în zilele din urmă, exemplarele Bibliei vor fi aşa de înmulţite, încât fiecare familie să o poată avea. Am văzut că atunci când erau doar foarte puţine exemplare ale Bibliei, ea era preţioasă şi aducătoare de mângâiere pentru urmaşii persecutaţi ai lui İsus. Era citită în modul cel mai secret, şi cei care aveau acest înalt privilegiu, simţeau că aveau o convorbire cu Dumnezeu, cu Fiul Său İsus, şi cu ucenicii Săi. Dar acest privilegiu binecuvântat i-a costat pe mulţi dintre ei propria viaţă. Dacă erau descoperiţi, ei erau luaţi de la citirea Cuvântului sacru şi duşi la butucul călăului, pe rug sau în temniţă pentru a muri de foame.

Satana nu a putut să împiedice planul mântuirii. İsus a fost răstignit şi a înviat din nou a treia zi. Satana le-a spus îngerilor lui că va face chiar şi răstignirea şi învierea să vorbească în avantajul său. El a fost de acord ca cei care mărturiseau credinţă în İsus să creadă că legile care reglementau sacrificiile iudaice şi darurile au încetat la moartea lui Hristos, dacă putea să-i împingă mai departe, şi să-i facă să creadă că şi Legea celor zece porunci a murit împreună cu Hristos.

Am văzut că mulţi s-au supus cu uşurinţă acestui plan al lui Satana. Tot cerul s-a umplut de indignare când a văzut Legea sfântă a lui Dumnezeu călcată în picioare. İsus şi toată oastea cerească erau familiarizaţi cu natura Legii lui Dumnezeu; ei ştiau că El nu o va schimba sau desfiinţa. Condiţia fără speranţă a omului a produs cea mai profundă întristare în cer, şi L-a făcut pe İsus să se ofere să moară pentru cei care au călcat Legea sfântă a lui Dumnezeu. Dacă Legea Sa putea să fie desfiinţată, omul ar fi putut să fie mântuit fără moartea lui İsus. Moartea lui İsus nu a distrus Legea Tatălui Său; ci a proslăvit-o şi a onorat-o, impunând ascultare faţă de toate preceptele ei sfinte. Dacă biserica ar fi rămas curată şi statornică, Satana nu i-ar fi putut înşela şi conduce să calce în picioare Legea lui Dumnezeu. În acest plan plin de încumetare, Satana atacă direct împotriva temeliei stăpânirii lui Dumnezeu în cer şi pe pământ. După ce s-a răzvrătit, pentru a se salva pe sine, el a dorit ca Dumnezeu să-Şi schimbe Legea. Dar Dumnezeu i-a spus lui Satana, în faţa întregii oştiri cereşti, că Legea Sa era de neschimbat. Satana ştie că dacă poate să-i facă pe alţii să încalce Legea lui Dumnezeu, este sigur de ei, pentru că orice călcător al Legii Sale trebuie să moară.

Satana a hotărât să meargă chiar mai departe. El le-a spus îngerilor săi că unii vor fi atât de plini de râvnă pentru Legea lui Dumnezeu că nu vor putea să fie prinşi în această cursă; că cele zece porunci erau aşa de clare că mulţi vor crede că ele încă erau obligatorii. De aceea el trebuia să caute să strice porunca a patra care Îl arată pe Dumnezeul cel viu. El i-a condus pe reprezentanţii săi să se încumete să schimbe Sabatul, şi să modifice singura poruncă dintre cele zece care Îl arată pe Dumnezeul cel adevărat, Creatorul cerurilor şi al pământului. Satana le-a înfăţişat învierea glorioasă a lui İsus, şi le-a spus că prin învierea Lui în prima zi a săptămânii, El a schimbat Sabatul din ziua a şaptea în prima zi a săptămânii. Astfel Satana a folosit învierea pentru a servi scopului său. El şi îngerii lui s-au bucurat că rătăcirile pe care ei le pregătiseră au prins aşa de bine la aşa-zişii prieteni ai lui Hristos. La ceea ce unii s-ar fi uitat cu groază religioasă, alţii aveau să primească. Diferitele rătăciri aveau să fie primite şi apărate cu zel. Voia lui Dumnezeu descoperită clar în Cuvântul Său, a fost acoperită cu rătăciri şi tradiţii, care au fost învăţate ca fiind poruncile lui Dumnezeu. Dar cu toate că această amăgire strigătoare la cer avea să fie răbdată ca să fie continuată de-a lungul timpului până la a doua apariţie a lui İsus, totuşi de-a lungul întregului acest timp de rătăcire şi înşelăciune, Dumnezeu nu a fost lăsat fără niciun martor. Au existat martori adevăraţi şi credincioşi care au ţinut toate poruncile lui Dumnezeu de-a lungul întunericului şi prigonirii bisericii.

Am văzut că îngerii au fost umpluţi de uimire când au văzut suferinţele şi moartea Împăratului slavei. Dar am văzut că nu a fost de mirare pentru oastea îngerilor că Domnul vieţii şi al slavei, care a umplut tot cerul cu bucurie şi splendoare, avea să rupă legăturile morţii, şi a ieşit ca un învingător triumfător din locul care-L ţinea închis. Şi dacă vreunul dintre aceste evenimente ar trebui comemorat printr-o zi de odihnă, acesta este răstignirea. Dar, am văzut că niciunul dintre aceste evenimente nu a fost desemnat să schimbe sau să desfiinţeze Legea lui Dumnezeu; ci ele dau cea mai puternică dovadă a neschimbării Sale.

Amândouă aceste evenimente importante au comemorările lor. Prin participarea la cina Domnului, pâinea frântă şi rodul viţei, noi arătăm mai departe moartea Domnului până va veni El. Prin ţinerea acestei comemorări, scenele suferinţelor şi morţii Sale sunt aduse proaspete în mintea noastră. Învierea lui Hristos este comemorată atunci când suntem îngropaţi cu El prin botez, şi înviem din mormântul de apă asemenea învierii Sale, pentru a trăi o viaţă nouă.

Mi-a fost arătat că Legea lui Dumnezeu va sta neclintită pentru totdeauna, şi va exista pe noul pământ pentru toată veşnicia. La creaţie, când temeliile pământului au fost puse, fii lui Dumnezeu au privit cu admiraţie peste lucrarea Creatorului, şi toată oastea cerească a strigat de bucurie. Atunci a fost pusă temelia Sabatului. La terminarea celor şase zile de creaţie, Dumnezeu S-a odihnit în ziua a şaptea de toată lucrarea Sa pe care o făcuse. Şi El a binecuvântat ziua a şaptea şi a sfinţit-o, pentru că în ea S-a odihnit de toată lucrarea Sa. Sabatul a fost instituit în Eden înainte de cădere, şi a fost ţinut de Adam şi Eva, şi de toată oastea cerească. Dumnezeu S-a odihnit în ziua a şaptea, şi a binecuvântat-o şi a sfinţit-o. Şi am văzut că Sabatul nu va fi niciodată desfiinţat, ci sfinţii răscumpăraţi, şi toată oastea îngerească, îl vor ţine în cinstea marelui Creator pentru toată veşnicia.

Capitolul 19
Moarte, nu viaţă veşnică în chin 

Satana şi-a început amăgirea în Eden. El i-a spus Evei: „Hotărât, că nu veţi muri.“ Aceasta a fost prima lecţie a lui Satana despre nemurirea sufletului. Şi a continuat această amăgire de atunci până în prezent, şi o va continua până când robia copiilor lui Dumnezeu se va termina. Atenţia mi-a fost îndreptată spre Adam şi Eva în Eden. Ei au luat din pomul interzis, şi apoi sabia învăpăiată a fost pusă în jurul pomului vieţii, şi ei au fost alungaţi din grădină ca să nu ia din pomul vieţii şi să fie păcătoşi nemuritori. Pomul vieţii trebuia să menţină nemurirea. Am auzit un înger întrebând: „Cine din familia lui Adam a trecut de sabia învăpăiată, şi a luat din pomul vieţii?“ Am auzit un alt înger răspunzând: „Niciunul din familia lui Adam nu a trecut de sabia învăpăiată şi nu a luat din pom; de aceea nu există niciun păcătos nemuritor.“ Sufletul care păcătuieşte, acela va muri de o moarte veşnică; o moarte care va dura pentru totdeauna, unde nu va fi nicio speranţă de înviere; şi apoi mânia lui Dumnezeu se va potoli.

A fost uimitor pentru mine că Satana a putut să reuşească atât de bine în a-l face pe om să creadă că cuvintele lui Dumnezeu, „sufletul care păcătuieşte, acela va muri“, înseamnă că sufletul care păcătuieşte nu va muri, ci va trăi veşnic în chin. Îngerul a spus: „Viaţa este viaţă, fie că este în durere sau în fericire. Moartea este fără durere, fără bucurie, fără ură.“

Satana le-a spus îngerilor săi să facă un efort deosebit pentru a răspândi amăgirea şi minciuna spusă pentru prima dată Evei în Eden: „Hotărât, că nu veţi muri.“ Şi când rătăcirea a fost primită de oameni, şi ei au crezut că omul era nemuritor, Satana i-a condus şi mai departe ca să creadă că păcătosul va trăi în chin veşnic. Apoi calea a fost pregătită pentru ca Satana să lucreze prin reprezentanţii lui, şi să-L prezinte pe Dumnezeu înaintea oamenilor ca pe un tiran răzbunător: că pe cei de care nu este mulţumit îi va arunca în iad şi îi va face să simtă pentru totdeauna mânia Sa; şi că ei vor suferi un chin nespus de mare, în timp ce El Se va uita în jos la ei cu satisfacţie, când ei se zbat în suferinţe îngrozitoare şi flăcări veşnice. Satana a ştiut că dacă această rătăcire va fi primită, Dumnezeu va fi temut şi urât de foarte mulţi, în loc să fie iubit şi admirat; şi că mulţi vor fi făcuţi să creadă că ameninţările din cuvântul lui Dumnezeu nu se vor împlini literal; pentru că ar fi împotriva caracterului Său de bunăvoinţă şi iubire să arunce fiinţele pe care le-a creat în chinuri veşnice. Satana i-a condus la altă extremă, să treacă pe deplin cu vederea dreptatea lui Dumnezeu şi ameninţările din Cuvântul Său, şi să-L prezinte ca având doar milă, şi că nimeni nu va pieri, ci toţi, atât sfinţi cât şi păcătoşi, vor fi în cele din urmă mântuiţi în Împărăţia Sa. Ca urmare a rătăcirii răspândite despre nemurirea sufletului şi a chinului fără sfârşit, Satana profită de o altă clasă de oameni şi îi face să privească Biblia ca pe o carte neinspirată. Ei gândesc că ea învaţă multe lucruri bune, dar ei nu pot să se încreadă în ea şi s-o iubească, pentru că au fost învăţaţi că ea susţine învăţătura despre chinul veşnic.

Satana profită de încă o altă clasă de oameni, şi îi conduce şi mai departe făcându-i să nege existenţa lui Dumnezeu. Ei nu pot vedea nicio consecvenţă în caracterul Dumnezeului Bibliei dacă El va chinui o parte din familia umană pentru toată veşnicia în chinuri groaznice. Şi ei neagă Biblia şi pe Autorul ei, şi privesc moartea ca pe un somn veşnic.

Apoi Satana conduce o altă clasă de oameni care sunt fricoşi şi temători, să comită păcat; şi după ce au păcătuit, le ţine înainte faptul că plata păcatului nu este moartea, ci viaţa veşnică în chinuri îngrozitoare, care să fie îndurate de-a lungul veacurilor fără sfârşit ale veşniciei. Satana se foloseşte de ocazia favorabilă, şi măreşte înaintea minţilor lor slabe ororile unui iad fără sfârşit, şi pune stăpânire pe minţile lor, şi ei îşi pierd raţiunea. Apoi Satana şi îngerii lui tresaltă de bucurie, şi cei necredincioşi şi ateişti se alătură aruncând insulte asupra creştinismului. Ei privesc aceste urmări rele ale primirii ereziei răspândite, ca un rezultat normal al credinţei în Biblie şi în Autorul ei.

Am văzut că oastea cerească s-a umplut de indignare la această lucrare plină de încumetare a lui Satana. Am întrebat de ce toate aceste amăgiri trebuia să fie îngăduite să-şi producă efectul asupra minţilor oamenilor, când îngerii lui Dumnezeu erau puternici, şi dacă ar fi fost însărcinaţi, ar fi putut să zdrobească cu uşurinţă puterea duşmanului. Apoi am văzut că Dumnezeu ştia că Satana va încerca orice modalitate pentru a-l distruge pe om; de aceea El a pus ca să fie scris Cuvântul Său, şi a făcut planurile Sale faţă de om atât de clare încât nici cel mai slab nu trebuie să greşească. Apoi, după ce a dat Cuvântul Său omului, El l-a păstrat cu grijă, astfel încât Satana şi îngerii lui, prin orice agent sau reprezentant, să nu poată să-l distrugă. În timp ce alte cărţi puteau fi distruse, această carte sfântă avea să fie nemuritoare. Şi aproape de încheierea timpului, când amăgirile lui Satana se vor înmulţi, exemplarele acestei Cărţi vor fi aşa de multiplicate, încât toţi care doresc, să poată avea un exemplar al voii descoperite a lui Dumnezeu pentru om, şi să se poată înarma împotriva amăgirilor şi minunilor mincinoase ale lui Satana.

Am văzut că Dumnezeu a protejat Biblia în mod deosebit, totuşi oameni învăţaţi, atunci când erau puţine exemplare, au schimbat cuvintele în unele cazuri, gândind că o făceau mai clară, când de fapt ei denaturau ceea ce era clar, făcând-o să sprijine punctele lor de vedere formate, conduse de tradiţii. Dar am văzut că Cuvântul lui Dumnezeu, ca un tot, este o înlănţuire perfectă, o porţiune a Scripturii explicând alta. Adevăraţii căutători de adevăr nu trebuie să se înşele; căci Cuvântul lui Dumnezeu nu numai că este clar şi simplu în vestirea căii care duce la viaţă, ci Duhul Sfânt este dat să îndrume în înţelegerea căii vieţii descoperită în Cuvântul Său.

Am văzut că îngerii lui Dumnezeu nu aveau să controleze niciodată voinţa. Dumnezeu pune înaintea omului viaţa şi moartea. El poate să aleagă singur. Mulţi doresc viaţa dar continuă să meargă pe calea largă pentru că nu au ales viaţa.

Am văzut mila şi compasiunea lui Dumnezeu prin faptul că L-a dat pe Fiul Său să moară pentru omul vinovat. Aceia care nu vor alege să primească mântuirea care a fost atât de scump dobândită pentru ei, trebuie să fie pedepsiţi. Fiinţe pe care Dumnezeu le-a creat au ales să se răzvrătească împotriva stăpânirii Sale; dar am văzut că Dumnezeu nu i-a închis în iad ca să îndure un chin fără sfârşit. Nu a putut să-i ia la cer; pentru că a-i aduce în compania celor curaţi şi sfinţi i-ar face pe deplin nefericiţi. Dumnezeu nu-i va lua la cer, dar nici nu-i va face să sufere veşnic. El îi va nimici complet, şi îi va face să fie ca şi când nu fuseseră, şi atunci dreptatea Sa va fi satisfăcută. El l-a făcut pe om din ţărâna pământului, şi cei neascultători şi nesfinţi vor fi mistuiţi de foc, şi se vor întoarce iarăşi în ţărână. Am văzut că bunătatea şi compasiunea lui Dumnezeu în această privinţă ar trebui să-i facă pe toţi să admire caracterul Său, şi să-L adore. Şi după ce cei răi vor fi distruşi de pe faţa pământul, toată oastea cerească va spune: „Amin!“

Satana s-a uitat cu foarte mare satisfacţie la cei care mărturiseau Numele lui Hristos, şi se lipeau strâns de aceste amăgiri create de el. Lucrarea lui este să mai creeze noi amăgiri. Puterea lui creşte, şi el devine mai viclean. El i-a făcut pe reprezentanţii săi, pe papi şi pe preoţi, să se înalţe pe sine, şi să întărâte lumea să îi prigonească în mod crunt pe cei care Îl iubeau pe Dumnezeu, şi nu erau dispuşi să-i accepte amăgirile, introduse prin ei. Satana i-a determinat pe agenţii lui, să-i nimicească pe urmaşii devotaţi ai lui Hristos. O ce suferinţe şi agonie i-au făcut să îndure pe cei preţioşi în faţa lui Dumnezeu! Îngerii au păstrat un raport credincios despre toate acestea. Dar Satana şi îngerii lui răi au tresăltat de bucurie, şi le-au spus îngerilor care le slujeau şi îi întăreau pe acei sfinţi suferinzi, că ei îi vor omorî astfel încât nu va mai rămâne niciun creştin adevărat pe pământ. Am văzut că biserica lui Dumnezeu era atunci curată. Atunci nu era niciun pericol ca oameni cu inimi stricate să vină în biserica lui Dumnezeu; căci creştinul adevărat, care îndrăznea să-şi mărturisească credinţa, era în pericol să fie tras pe roată, ars pe rug, şi supus la orice tortură pe care Satana şi îngerii lui răi au putut s-o născocească şi s-o pună în mintea omului. 

Capitolul 20
Reforma

Dar cu toată prigonirea şi omorârea sfinţilor, totuşi martori vii au fost ridicaţi în orice parte. Îngerii lui Dumnezeu făceau lucrarea încredinţată în grija lor. Ei căutau în locurile cele mai întunecate şi alegeau din întuneric oameni care erau cu inima cinstită. Ei erau cu toţii îngropaţi în rătăcire, dar Dumnezeu i-a ales aşa cum a făcut-o cu Saul, ca vase alese care să ducă adevărul Său, şi şi-au ridicat vocile împotriva păcatelor pretinsului Său popor. Îngerii lui Dumnezeu i-au mişcat inima lui Martin Luther, a lui Melanchthon, şi a altora în diferite locuri, să înseteze după mărturia vie a Cuvântului lui Dumnezeu. Vrăjmaşul năvălise ca un potop de ape, şi steagul trebuia să fie ridicat împotriva lui. Luther a fost ales să ţină piept furtunii şi să se ridice împotriva mâniei bisericii decăzute, şi să-i întărească pe cei câţiva care erau credincioşi mărturisirii lor sfinte de credinţă. El s-a temut întotdeauna ca nu cumva să greşească faţă de Dumnezeu. El a încercat prin fapte să obţină favoarea lui Dumnezeu; dar nu a fost mulţumit până când o licărire de lumină din cer a alungat întunericul din mintea lui, şi l-a condus să se încreadă nu în fapte, ci în meritele sângelui lui Hristos; şi să vină la Dumnezeu el însuşi, nu prin papi sau duhovnici, ci doar prin İsus Hristos. O cât de preţios a fost pentru Luther să înţeleagă acest lucru! Această lumină nouă şi preţioasă care se ivise peste înţelegerea lui întunecată şi-i alungase superstiţia, el a preţuit-o mai mult decât pe cea mai valoroasă comoară pământească. Cuvântul lui Dumnezeu era nou. Totul se schimbase. Cartea de care se temuse pentru că nu putuse să vadă frumuseţe în ea, era viaţă, VİAŢĂ pentru el. Era bucuria, mângâierea şi învăţătorul său binecuvântat. Nimic nu-l putea face să lase la o parte studiul ei. El se temuse de moarte, dar când a citit Cuvântul lui Dumnezeu, toate temerile lui au dispărut, şi el a admirat caracterul lui Dumnezeu, şi L-a iubit. El a cercetat Cuvântul lui Dumnezeu pentru sine însuşi. S-a desfătat cu comorile preţioase pe care le conţinea, iar apoi l-a cercetat pentru biserică. A fost dezgustat de păcatele acelora în care se încrezuse pentru mântuire. İ-a văzut pe foarte mulţi învăluiţi în acelaşi întuneric care îl acoperise pe el. A căutat cu ardoare o ocazie favorabilă pentru a-i îndrepta spre Mielul lui Dumnezeu, singurul care ridică păcatul lumii. Şi-a ridicat vocea împotriva rătăcirilor şi păcatelor bisericii papale, şi cu toată seriozitatea dorea cu ardoare să rupă lanţul întunericului care îngrădea mii de oameni şi-i făcea să se încreadă în fapte pentru mântuire. El dorea cu ardoare să fie făcut în stare să deschidă în faţa minţilor lor adevăratele bogăţii ale harului lui Dumnezeu, şi măreţia mântuirii obţinute prin İsus Hristos. Şi-a înălţat vocea cu zel, şi în puterea Duhului Sfânt a strigat împotriva păcatelor existente ale conducătorilor bisericii; şi când a întâlnit furtuna de împotrivire din partea preoţilor, curajul său nu a cedat, pentru că el se sprijinea cu tărie pe braţul puternic al lui Dumnezeu, şi cu convingere se încredea în El pentru biruinţă. Şi când a împins lupta tot mai aproape, furia preoţilor s-a aprins împotriva lui. Ei nu doreau să fie reformaţi. Ei au ales să fie lăsaţi în comoditate, în plăcere extravagantă, în nelegiuire. Doreau ca biserica să fie ţinută în întuneric.

Am văzut că Luther a fost înflăcărat şi zelos, fără frică şi curajos în mustrarea păcatului şi apărarea adevărului. Nu i-a păsat de oamenii răi şi de demoni. El ştia că avea pe Cineva cu el care era mai mare decât ei toţi. Luther avea înflăcărare, zel, curaj şi neînfricare, şi uneori putea să meargă prea departe. Dar Dumnezeu l-a ridicat pe Melanchthon, care era exact opusul lui în caracter, pentru a-l ajuta pe Luther şi a duce mai departe lucrarea reformei. Melanchthon era timid, fricos, prudent, şi avea foarte multă răbdare. El a fost foarte mult iubit de Dumnezeu. Cunoştea foarte bine Scripturile, şi judecata şi înţelepciunea sa erau deosebite. İubirea lui pentru cauza lui Dumnezeu era egală cu a lui Luther. Dumnezeu a legat aceste inimi una de alta. Ei au fost prieteni care nu aveau să fie niciodată separaţi. Luther a fost de mare ajutor pentru Melanchthon când acesta se afla în pericol să fie fricos şi încet, iar Melanchthon a fost de asemenea de mare ajutor pentru Luther să-l ţină de la a se mişca prea repede. Prudenţa prevăzătoare a lui Melanchthon a evitat de multe ori probleme care ar fi venit asupra cauzei lor, dacă lucrarea ar fi fost lăsată doar pe seama lui Luther; şi lucrarea ar fi dat de multe ori greş în a fi împinsă înainte, dacă ar fi fost lăsată doar pe seama lui Melanchthon. Mi s-a arătat înţelepciunea lui Dumnezeu în a-i alege pe aceşti doi bărbaţi, cu caractere diferite pentru a duce mai departe lucrarea de reformă.

Am fost apoi dusă înapoi în zilele apostolilor, şi am văzut că Dumnezeu a ales ca parteneri un Petru înflăcărat şi zelos, şi un İoan blând, răbdător şi umil. Uneori Petru era impulsiv. Şi ucenicul iubit l-a domolit deseori pe Petru, când zelul şi înflăcărarea lui îl duceau prea departe; însă nu l-a îndreptat. Dar după ce Petru Îl tăgăduise pe Domnul său, şi s-a căit şi s-a întors la Dumnezeu, tot ceea ce avea nevoie era o atenţionare blândă din partea lui İoan pentru a-şi domoli ardoarea şi zelul. Cauza lui Hristos ar fi avut de multe ori de suferit dacă ar fi fost lăsată doar asupra lui İoan. Zelul lui Petru era necesar. Curajul şi energia lui i-au scăpat deseori din dificultăţi, şi i-au adus la tăcere pe duşmanii lor. İoan era captivant. El i-a câştigat pe mulţi pentru cauza lui Hristos prin îndelunga sa răbdare şi devotare profundă. 

Dumnezeu a ridicat bărbaţi care să strige împotriva păcatelor existente ale bisericii papale, şi să ducă mai departe reforma. Satana a căutat să nimicească aceşti martori vii; dar Dumnezeu a făcut un zid în jurul lor. Unora, pentru slava Numelui Său, li s-a permis să sigileze mărturia pe care o dăduseră cu propriul lor sânge; dar erau alţi bărbaţi puternici ca Luther şi Melanchthon, care cel mai bine puteau să-İ dea slavă lui Dumnezeu trăind şi strigând tare împotriva păcatelor papilor, preoţilor şi regilor. Ei tremurau înaintea vocii lui Luther. Prin aceşti bărbaţi aleşi, raze de lumină au început să împrăştie întunericul, şi foarte mulţi au primit cu bucurie lumina şi au umblat în ea. Şi când un martor era ucis, doi sau mai mulţi erau ridicaţi pentru a-i lua locul.

Dar Satana nu era mulţumit. El putea să aibă putere doar asupra trupului. El nu putea să-i facă pe credincioşi să renunţe la credinţa şi speranţa lor. Şi chiar în moarte, ei au triumfat cu marea speranţă a nemuririi la învierea celor drepţi. Ei aveau mai mult decât energia oamenilor muritori. Nu îndrăzneau să adoarmă nici pentru o clipă. Ei au ţinut armura creştină încinsă în jurul lor, pregătiţi de luptă, nu numai cu duşmani spirituali, ci cu Satana sub formă de oameni, al căror strigăt neîncetat era: „Renunţaţi la credinţa voastră sau muriţi.“ Aceşti câţiva creştini erau puternici în Dumnezeu, şi mai preţioşi în faţa Sa decât o jumătate de lume purtând numele lui Hristos, dar laşi în cauza Lui. În timpul în care biserica era prigonită, ei erau uniţi şi plini de dragoste. Ei erau puternici în Dumnezeu. Păcătoşilor nu le era permis să se unească cu ea; nici amăgitorilor şi nici celor amăgiţi. Doar aceia care erau dispuşi să renunţe la tot pentru Hristos, puteau să fie ucenicii Săi. Lor le plăcea să fie săraci, umili şi asemenea lui Hristos.

Capitolul 21
Biserica unită cu lumea

Satana s-a sfătuit atunci cu îngerii lui şi au analizat ceea ce câştigaseră. Era adevărat că opriseră câteva suflete fricoase prin teama de moarte de la a îmbrăţişa adevărul; dar mulţi, chiar şi dintre cei mai fricoşi, primiseră adevărul, şi imediat frica şi teama i-au părăsit, şi când au fost martori la moartea fraţilor lor, şi au văzut neclintirea şi răbdarea lor, au ştiut că Dumnezeu şi îngerii îi ajutau să îndure asemenea suferinţe, şi au devenit curajoşi şi fără teamă. Şi când au fost chemaţi să-şi dea viaţa, şi-au păstrat credinţa cu atâta răbdare şi neclintire că i-au făcut chiar şi pe ucigaşii lor să tremure. Satana şi îngerii lui au hotărât că era o cale prin care ar fi reuşit mai bine să distrugă suflete, şi care ar fi fost mai sigură la urmă. Ei au văzut că deşi îi făcuseră pe creştini să sufere, neclintirea lor şi speranţa luminoasă care-i încuraja, i-a făcut pe cei mai slabi să devină puternici, şi ca instrumentele de tortură şi flăcările să nu poată să-i sperie. Ei au urmat purtarea nobilă a lui İsus când a fost în faţa ucigaşilor Săi, şi mulţi au fost convinşi de adevăr văzând neschimbarea lor şi slava lui Dumnezeu care se aşezase peste ei. Satana a hotărât că trebuie să vină într-o formă mai blândă. El stricase învăţăturile Bibliei, şi tradiţii care aveau să distrugă milioane de oameni prindeau rădăcini adânci. El şi-a reţinut ura, şi s-a hotărât să nu-şi împingă supuşii la o asemenea prigonire amară, ci să facă biserica să se lupte, nu pentru credinţa dată odată sfinţilor, ci pentru diferite tradiţii. Când a făcut biserica să primească favoruri şi onoruri lumeşti sub pretenţia falsă că îi erau de folos, ea a început să piardă favoarea lui Dumnezeu. În mod treptat biserica şi-a pierdut puterea, când a evitat să declare adevărurile directe care îi excludeau pe amatorii de plăceri şi pe prietenii lumii.

Biserica nu mai este acel popor separat şi deosebit care era când focurile persecuţiei au fost aprinse împotriva ei. Cum s-a înnegrit aurul? Cum s-a schimbat aurul cel curat? Am văzut că dacă biserica şi-ar fi păstrat întotdeauna caracterul său sfânt şi deosebit, puterea Duhului Sfânt care a fost dată ucenicilor ar fi fost cu ea. Cei bolnavi ar fi fost vindecaţi, demoni ar fi fost certaţi şi scoşi afară, şi ea ar fi fost puternică şi i-ar fi îngrozit pe vrăşmaşii săi. 

Am văzut că un mare grup de oameni mărturisea numele lui Hristos, dar Dumnezeu nu îi recunoaşte ca fiind ai Săi. El nu găseşte nicio plăcere în ei. Satana părea că îşi ia un caracter religios, şi era foarte dispus ca oamenii să creadă că erau creştini. El era foarte dispus ca ei să creadă în İsus, în răstignirea şi învierea Sa. Însuşi Satana şi îngerii lui cred pe deplin toate acestea şi tremură. Dar dacă această credinţă nu îndeamnă la fapte bune, şi nu îl determină pe cel care o mărturiseşte să imite viaţa de lepădare de sine a lui Hristos, Satana nu este deranjat; pentru că ei îşi iau doar numele de creştini, în timp ce inimile lor sunt încă lumeşti, şi el poate să-i folosească în slujba lui mai bine decât dacă ei nu ar fi făcut nicio mărturisire de credinţă. Sub numele de creştin ei îşi ascund urâţenia. Ei merg înainte cu firea lor nesfinţită şi cu patimile lor rele nesupuse. Acest lucru le dă ocazie necredincioşilor să Îi arunce în faţă lui İsus Hristos imperfecţiunile lor, să-L dezonoreze, şi să-i facă pe cei care au o religie curată şi neîntinată să fie aduşi la o reputaţie proastă.

Predicatorii predică lucruri liniştitoare pentru a fi pe placul adepţilor lumeşti. Ei nu îndrăznesc să-L predice pe İsus şi adevărule tăioase ale Bibliei, căci dacă ar face-o, aceşti adepţi lumeşti nu i-ar asculta. Mulţi dintre ei sunt bogaţi şi trebuie să fie reţinuţi în biserică cu toate că ei nu sunt mai potriviţi să fie acolo decât Satana şi îngerii lui. Religia lui İsus este făcută să pară populară şi onorabilă în ochii lumii. Oamenilor li se spune că cei care mărturisesc credinţa vor fi mai stimaţi de lume. Foarte mult diferă aceste învăţături de învăţăturile lui Hristos. Învăţătura Sa şi lumea nu pot avea pace una cu alta. Cei care L-au urmat pe El au trebuit să renunţe la lume. Aceste lucruri liniştitoare şi-au avut originea în Satana şi îngerii lui. Ei au făcut planul şi adepţii cu numele l-au dus la îndeplinire. İpocriţii şi păcătoşii se unesc cu biserica. Născociri plăcute sunt învăţate şi primite cu uşurinţă. Dar dacă adevărul ar fi predicat în curăţia lui, ar arunca în curând afară pe ipocriţi şi păcătoşi. Dar nu există nicio diferenţă între aşa-zişii urmaşi ai lui Hristos şi lume. Am văzut că dacă acoperământul fals ar putea fi smuls de pe membrii bisericilor, ar fi dată pe faţă o astfel de fărădelege, josnicie şi stricăciune, încât chiar şi cel mai sfios copil al lui Dumnezeu nu ar avea nicio ezitare să-i numească pe numele lor adevărat: copii ai tatălui lor, diavolul, pentru că ei fac lucrările lui. İsus şi întreaga oaste cerească au privit cu dezgust asupra scenei; dar Dumnezeu avea o solie pentru biserica ce era sfântă şi importantă. Dacă era primită, ar fi făcut o reformă deplină în biserică, ar fi reînsufleţit mărturia vie care i-ar fi îndepărtat pe ipocriţi şi păcătoşi, şi ar fi adus biserica iarăşi în favoarea lui Dumnezeu.

Capitolul 22
William Miller

Am văzut că Dumnezeu l-a trimis pe îngerul Său să mişte inima unui fermier care nu crezuse în Biblie, şi să-l facă să cerceteze profeţiile. Îngeri ai lui Dumnezeu l-au vizitat în mod repetat pe cel ales, şi i-au îndrumat mintea şi deschis puterea de înţelegere faţă de profeţiile care fuseseră întotdeauna întunecate pentru poporul lui Dumnezeu. Începutul lanţului adevărului i-a fost dat lui, şi el a fost condus să caute za după za, până când s-a uitat cu uimire şi admiraţie la Cuvântul lui Dumnezeu. El a văzut acolo un lanţ perfect al adevărului. Acel Cuvânt pe care îl privise ca neinspirat, acum se deschidea înaintea percepţiei sale cu frumuseţe şi slavă. El a văzut că o parte a Scripturii o explica pe alta, şi când o parte era închisă înţelegerii sale, el găsea în altă parte a Cuvântului ceea ce o explica. El privea Cuvântul sfânt al lui Dumnezeu cu bucurie şi cu cel mai profund respect şi admiraţie.

Când a urmat profeţiile, el a văzut că locuitorii pământului trăiau scenele de încheiere a istoriei lumii şi ei nu ştiau lucrul acesta. El s-a uitat la rătăcirile bisericilor, şi a văzut că dragostea lor se îndepărtase de la İsus şi se îndreptase asupra lumii, şi că ei căutau onoarea lumească în locul acelei onori care vine de sus; ambiţioşi după bogăţii lumeşti în loc să-şi strângă comoara în cer. İpocrizie, întuneric şi moarte a putut să vadă pretutindeni. Duhul i-a fost mişcat înlăuntrul lui. Dumnezeu l-a chemat să-şi lase ferma, aşa cum Elisei a fost chemat să-şi lase boii şi domeniul activităţii sale pentru a-l urma pe İlie. Tremurând, William Miller a început să le descopere oamenilor tainele Împărăţiei lui Dumnezeu. El câştiga putere cu fiecare efort. İ-a purtat pe oameni de-a lungul profeţiilor până la cea de-a doua venire a lui Hristos. Aşa cum İoan Botezătorul a vestit prima venire a lui İsus şi a pregătit calea pentru venirea Sa, tot aşa William Miller şi cei care i s-au alăturat au vestit a doua venire a Fiului lui Dumnezeu. 

Am fost dusă înapoi în zilele ucenicilor, şi mi-a fost arătat preaiubitul İoan, pentru care Dumnezeu avea o lucrare deosebită de îndeplinit. Satana era hotărât să împiedice această lucrare, şi i-a condus pe slujitorii lui să îl omoare pe İoan. Dar Dumnezeu l-a trimis pe îngerul Său şi l-a protejat într-un mod minunat. Toţi cei care au fost martori la marea putere a lui Dumnezeu arătată în eliberarea lui İoan, au fost uimiţi, şi mulţi au fost convinşi că Dumnezeu era cu el, şi că mărturia pe care el o dădea despre İsus era corectă. Aceia care se gândeau să-l omoare, s-au temut să încerce din nou să-i ia viaţa, şi lui i s-a permis să sufere mai departe pentru İsus. El a fost acuzat pe nedrept de vrăşmaşii săi, şi a fost curând exilat pe o insulă singuratică, unde Domnul l-a trimis pe îngerul Său să-i descopere lucrurile care aveau să aibă loc pe pământ, şi starea bisericii de-a lungul timpului până la sfârşit; decăderile ei, şi poziţia pe care biserica ar ocupa-o dacă va fi plăcută lui Dumnezeu şi în cele din urmă va învinge. Îngerul din cer a venit la İoan în măreţie. Faţa lui strălucea de slava deosebit de mare a cerului. El i-a descoperit lui İoan scene de interes profund şi palpitant referitoare la biserica lui Dumnezeu, şi i-a înfăţişat conflictele primejdioase pe care [cei din biserica lui Dumnezeu] aveau să le îndure. İoan i-a văzut trecând prin încercări de foc, şi albiţi şi încercaţi, şi în cele din urmă biruitori victorioşi, salvaţi în mod glorios în Împărăţia lui Dumnezeu. Înfăţişarea îngerului era tot mai strălucitoare de bucurie, şi nespus de glorioasă, în timp ce îi arăta lui İoan triumful final al bisericii lui Dumnezeu. İoan a fost captivat când a văzut eliberarea finală a bisericii, şi în timp ce era foarte emoţionat de măreţia scenei, cu adânc respect şi admiraţie, el a căzut la picioarele îngerului pentru a i se închina. Îngerul l-a ridicat imediat, şi l-a mustrat cu blândeţe, spunându-i: ,,Fereşte-te să faci una ca aceasta! Eu sunt un împreună slujitor cu tine şi cu fraţii tăi, care păstrează mărturia lui İsus. Lui Dumnezeu închină-te! Căci mărturia lui İsus este duhul prorociei.“ Apoi îngerul i-a arătat lui İoan cetatea cerească cu toată strălucirea şi slava ei orbitoare. İoan a fost captivat şi copleşit de măreţia cetăţii. El nu a ţinut minte mustrarea dinainte din partea îngerului, ci iarăşi s-a aruncat să se închine la picioarele îngerului, care l-a mustrat din nou cu blândeţe: ,,Fereşte-te să faci una ca aceasta! Eu sunt un împreună slujitor cu tine, şi cu fraţii tăi, prorocii, şi cu cei ce păzesc cuvintele din cartea aceasta. Închină-te lui Dumnezeu.“

Predicatorii şi lumea priviseră cartea Apocalipsei ca tainică, şi de mai puţină importanţă decât alte părţi ale Sfintelor Scripturi. Dar am văzut că această carte este într-adevăr o descoperire dată pentru folosul deosebit al acelora care vor trăi în zilele din urmă, pentru a-i îndruma în a afla cu certitudine adevărata lor poziţie şi datoria lor. Dumnezeu i-a condus mintea lui William Miller spre profeţii, şi i-a dat o mare lumină asupra cărţii Apocalipsei.

Dacă viziunile lui Daniel ar fi fost înţelese, oamenii ar fi putut să înţeleagă mai bine viziunile lui İoan. Dar la timpul potrivit, Dumnezeu i-a mişcat inima slujitorului Său ales, care cu claritate şi în puterea Duhului Sfânt a descoperit profeţiile, şi a arătat armonia dintre viziunile lui Daniel şi ale lui İoan şi alte părţi ale Bibliei, şi a făcut clare în inimile oamenilor avertizările sfinte şi înfricoşătoare ale Cuvântului, ca să se pregătească pentru venirea Fiului omului. Convingeri profunde şi solemne au venit în mintea acelora care-l auzeau, şi predicatori şi alţi oameni, păcătoşi şi necredincioşi, s-au întors la Dumnezeu, ca să caute să se pregătească pentru a sta în picioare la judecată.

Îngerii lui Dumnezeu l-au însoţit pe William Miller în misiunea sa. El a fost ferm şi neînfricat. A vestit fără frică solia încredinţată lui. O lume zăcând în nelegiuire, şi o biserică rece şi lumească au fost suficiente pentru a pune în mişcare energia lui, şi a-l face să îndure de bună voie trudă, lipsuri şi suferinţă. Cu toate că i s-au opus aşa-zişii creştini şi lumea, şi a fost lovit de Satana şi îngerii lui, el   n-a încetat să predice mulţimilor Evanghelia veşnică oriunde era invitat, şi să facă să răsune strigătul: ,,Temeţi-vă de Dumnezeu, şi daţi-İ slavă, căci a venit ceasul judecăţii Lui.“

Capitolul 23
Solia primului înger

Am văzut că Dumnezeu a fost în vestirea timpului din 1843. A fost planul Său să trezească lumea, şi s-o aducă la un punct de testare unde trebuia să decidă. Pastori erau încredinţaţi şi convinşi de corectitudinea poziţiilor luate în ceea ce priveşte perioadele profetice, şi ei au renunţat la mândrie şi la salarii, şi şi-au părăsit comunităţile pentru a merge din loc în loc şi a vesti solia. Dar când solia din cer a putut să găsească loc în inimile doar a câtorva din aşa-zişii pastori ai lui Hristos, lucrarea a fost pusă asupra multora care nu erau predicatori. Unii şi-au părăsit câmpurile pentru a face cunoscută solia, în timp ce alţii au fost chemaţi de la magazinele şi de la mărfurile lor. Şi chiar unii bărbaţi de profesie au fost constrânşi să-şi lase meseriile şi să se angajeze în lucrarea neagreată de a vesti solia primului înger. Pastorii şi-au lăsat la o parte punctele de vedere şi sentimentele confesionale, şi s-au unit în vestirea venirii lui İsus. Oamenii erau mişcaţi oriunde solia ajungea la ei. Păcătoşii se pocăiau, plângeau şi se rugau pentru iertare, şi cei ale căror vieţi fuseseră marcate de necinste, erau dornici să repare paguba.

Părinţii simţeau cea mai profundă grijă pentru copiii lor. Aceia care au primit solia, au lucrat cu prietenii şi rudele lor neconvertite, şi cu sufletele aplecate de greutatea soliei solemne, îi preveneau şi îi rugau stăruitor să se pregătească pentru venirea Fiului omului. Cazurile cele mai îndârjite erau ale acelora care nu cedau la o asemenea greutate de evidenţe aduse prin avertizările spuse din inimă. Această lucrare de curăţire a sufletului îndepărta dorinţele de lucrurile lumeşti, pentru o consacrare care nu mai fusese niciodată înainte experimentată. Mii de oameni au fost conduşi să îmbrăţişeze adevărul predicat de William Miller, şi slujitori ai lui Dumnezeu au fost ridicaţi în duhul şi puterea lui İlie pentru a vesti solia. Aceia care predicau această solie solemnă, la fel ca İoan, premergătorul lui İsus, s-au simţit obligaţi să înfigă securea la rădăcina pomului, şi să ceară oamenilor să aducă roade vrednice de pocăinţă. Mărturia lor a fost gândită pentru a trezi şi influenţa cu putere bisericile şi pentru a arăta caracterul lor adevărat. Şi când au înălţat avertizarea solemnă de a fugi de mânia care va veni, mulţi care erau uniţi cu bisericile au primit solia vindecătoare. Ei şi-au văzut greşelile, şi, cu lacrimi amare de pocăinţă şi cu adâncă durere în suflet, s-au smerit înaintea lui Dumnezeu. Şi când Duhul lui Dumnezeu S-a aşezat peste ei, ei au ajutat să răsune strigarea: „Temeţi-vă de Dumnezeu şi daţi-İ slavă, căci a venit ceasul judecăţii Lui.“

Predicarea unui timp precis a trezit o mare împotrivire din partea tuturor claselor, de la predicatorul de la amvon, până jos la păcătosul cel mai nepăsător şi strigător la cer. „Nimeni nu ştie ziua şi ceasul“, se auzea din partea predicatorilor ipocriţi şi a batjocoritorilor neruşinaţi. Niciunul dintre aceştia nu voia să fie învăţat şi corectat în folosirea textului de către cei care arătau spre anul când ei credeau că perioadele profetice se vor termina, şi spre semnele care Îl arătau pe Hristos aproape, chiar la uşi. Mulţi păstori ai turmei, care pretindeau că Îl iubesc pe İsus, spuneau că ei nu se împotrivesc predicării venirii lui Hristos; dar se opuneau unei date fixe. Ochiul atotvăzător al lui Dumnezeu le-a citit inimile. Ei nu-L iubeau pe İsus din toată inima. Ei ştiau că vieţile lor necreştine nu ar trece proba; pentru că ei nu umblau pe cărarea umilă trasată de El. Aceşti păstori falşi au stat în calea lucrării lui Dumnezeu. Adevărul spus în puterea sa convingătoare i-a trezit pe oameni, şi la fel ca temnicerul, ei au început să întrebe: „Ce trebuie să fac ca să fiu mântuit?“ Dar aceşti păstori s-au aşezat între adevăr şi popor, şi au predicat lucruri liniştitoare pentru a-i îndepărta de la adevăr. Ei s-au unit cu Satana şi îngerii lui, şi au strigat: „Pace, pace“, când nu era pace. Am văzut că îngerii lui Dumnezeu au însemnat totul, şi veşmintele acelor păstori neconsacraţi erau acoperite de sângele sufletelor. Aceia care iubeau comoditatea şi erau mulţumiţi cu îndepărtarea lor de Dumnezeu, nu aveau să fie treziţi din siguranţa firii lor pământeşti.

Mulţi pastori nu aveau să primească ei înşişi această solie mântuitoare, şi îi împiedicau şi pe aceia care ar fi primit-o. Predicatorii şi lumea s-au unit pentru a se opune acestei solii din cer. Ei l-au persecutat pe William Miller şi pe aceia care s-au unit cu el în lucrare. Neadevăruri erau răspândite pentru a-i strica influenţa, şi în anumite momente după ce el declarase direct sfatul lui Dumnezeu, aplicând adevăruri tăioase în inimile ascultătorilor săi, o mare furie s-a aprins împotriva lui, şi când a părăsit locul întâlnirii, unii l-au pândit pentru a-i lua viaţa. Dar îngeri ai lui Dumnezeu au fost trimişi pentru a-i apăra viaţa, şi ei l-au condus în siguranţă departe de gloata înfuriată. Lucrarea lui încă nu se terminase.

Cei mai devotaţi au primit cu bucurie solia. Ei au ştiut că era de la Dumnezeu, şi că era dată la vremea potrivită. Îngerii urmăreau cu cel mai profund interes rezultatul soliei cereşti, şi când bisericile s-au întors de la ea şi au respins-o, cu tristeţe ei s-au sfătuit cu İsus. El Şi-a întors faţa de la biserici şi le-a cerut îngerilor Săi să vegheze cu credincioşie asupra celor preţioşi care nu au respins mărturia, pentru că încă o altă lumină trebuia să strălucească peste ei.

Am văzut că dacă aşa-zişii creştini ar fi iubit apariţia Mântuitorului lor, dacă sentimentele lor ar fi fost îndreptate asupra Lui, dacă ei ar fi simţit că nu era nimeni pe pământ care să se compare cu El, ei ar fi întâmpinat cu bucurie primul semn al venirii Lui. Dar dezgustul pe care ei l-au arătat atunci când au auzit despre venirea Domnului lor, a fost o dovadă hotărâtoare că ei nu-L iubeau. Satana şi îngerii lui au triumfat, şi İ-au aruncat în faţă lui İsus Hristos şi îngerilor Săi sfinţi, că aşa-zisul Lui popor Îl iubea pe İsus atât de puţin încât nu dorea cea de-a doua Sa apariţie. 

Am văzut poporul lui Dumnezeu, bucuros în aşteptare, uitându-se după Domnul lor. Dar Dumnezeu intenţiona să-i pună la încercare. Mâna Sa a acoperit o greşeală  în calcularea perioadelor profetice. Cei care Îl aşteptau pe Domnul lor nu au descoperit-o, şi nici cei mai învăţaţi oameni care se opuneau acelei date nu au reuşit să vadă greşeala. Dumnezeu intenţiona ca poporul Său să se  confrunte cu o dezamăgire. Timpul stabilit a trecut, şi cei care Îl aşteptau cu bucurie pe Mântuitorul lor au fost întristaţi şi deznădăjduiţi, în timp ce aceia care nu iubiseră apariţia lui İsus dar îmbrăţişaseră solia de frică, erau mulţumiţi că El nu venise la timpul aşteptat. Mărturisirea lor nu le atinsese inimile şi nu le curăţise vieţile. Trecerea timpului fusese bine calculată pentru a da pe faţă asemenea inimi. Ei au fost primii care s-au întors şi şi-au bătut joc de cei întristaţi şi dezamăgiţi care iubeau cu adevărat apariţia Mântuitorului lor. Am văzut înţelepciunea lui Dumnezeu în a-Şi pune la încercare poporul, şi în a-i da un test de cercetare pentru a-i descoperi pe cei care aveau să dea înapoi şi să se întoarcă în ceasul încercării.

İsus şi întreaga oaste cerească au privit cu simpatie şi dragoste asupra acelora care aşteptând cu drag, tânjeau să-L vadă pe Cel pe care sufletele lor Îl iubeau. Îngeri planau în jurul lor pentru a-i susţine în ceasul încercării lor. Cei care au neglijat să primească solia cerească au fost lăsaţi în întuneric, şi mânia lui Dumnezeu s-a aprins împotriva lor pentru că ei nu primiseră lumina pe care El le-o trimisese din cer. Cei credincioşi şi dezamăgiţi care nu puteau să înţeleagă de ce Domnul lor nu venise, nu au fost lăsaţi în întuneric. Încă o dată ei au fost îndrumaţi către Bibliile lor pentru a cerceta perioadele profetice. Mâna Domnului s-a dat la o parte de pe cifre şi greşeala a fost explicată. Ei au văzut că perioadele profetice ajungeau până în 1844, şi că aceeaşi dovadă pe care o aduseseră pentru a arăta că perioadele profetice se încheiau în 1843, dovedeau că ele se vor termina în 1844. Lumina din Cuvântul lui Dumnezeu a strălucit peste poziţia lor, şi ei au descoperit un timp de întârziere: „Dacă viziunea zăboveşte, aşteaptă-o.“ În dragostea lor pentru imediata venire a lui İsus, ei trecuseră cu vederea întârzierea viziunii, care fusese calculată pentru a-i descoperi pe adevăraţii aşteptători. Ei aveau din nou un punct în timp. Totuşi am văzut că mulţi dintre ei nu se puteau ridica deasupra marii lor dezamăgiri pentru a avea proporţia de zel şi energie care le marcase credinţa în 1843.

Satana şi îngerii lui au triumfat asupra lor, şi aceia care nu primiseră solia, s-au felicitat singuri pentru judecata şi înţelepciunea lor prevăzătoare în a nu primi amăgirea, aşa cum o numeau ei. Ei nu şi-au dat seama că respingeau în detrimentul lor sfatul lui Dumnezeu, şi că lucrau în uniune cu Satana şi îngerii lui pentru a dezorienta poporul lui Dumnezeu care trăia solia venită din cer.

Cei care credeau în această solie erau prigoniţi în biserici. Teama îi oprise pe membrii bisericilor pentru o vreme să nu acţioneze conform cu sentimentele inimii lor, dar trecerea timpului a dat pe faţă adevăratele lor simţăminte. Ei doreau să reducă la tăcere mărturia pe care credincioşii se simţeau constrânşi să o dea: că perioadele profetice se extindeau până în 1844. Cu claritate ei şi-au explicat greşeala, şi şi-au arătat motivele pentru care Îl aşteptau pe Domnul lor în 1844. Adversarii nu au putut să aducă niciun argument împotriva motivelor puternice oferite. Mânia bisericilor s-a aprins împotriva lor. Ei erau hotărâţi să nu dea ascultare la nicio evidenţă, şi să arunce mărturia lor afară din biserici, astfel încât alţii să nu o poată auzi. Aceia care nu îndrăzneau să reţină de la alţii lumina pe care Dumnezeu le-o dăduse, au fost daţi afară din biserici. Dar İsus era cu ei şi ei erau bucuroşi în lumina feţei Sale. Ei erau pregătiţi să primească solia celui de-al doilea înger.

Capitolul 24
Solia celui de-al doilea înger

Bisericile nu primiseră lumina soliei primului înger şi atunci când au respins lumina din cer ele au căzut din favoarea lui Dumnezeu. Ele s-au încrezut în propria lor putere şi s-au pus singure prin opoziţia lor faţă de prima solie acolo de unde nu puteau să vadă lumina soliei celui de-al doilea înger. Dar cei iubiţi de Dumnezeu, care erau prigoniţi, au răspuns soliei „A căzut Babilonul“, şi au părăsit bisericile căzute.

Aproape de încheierea soliei celui de-al doilea înger, am văzut o mare lumină din cer strălucind peste poporul lui Dumnezeu. Razele acestei lumini păreau mai strălucitoare ca soarele. Şi am auzit glasurile îngerilor strigând: „İată Mirele, ieşiţi-İ în întâmpinare!“

Strigătul de la miezul nopţii fusese dat pentru a da putere soliei celui de-al doilea înger. Îngeri au fost trimişi din cer pentru a-i trezi pe sfinţii descurajaţi, şi pentru a-i pregăti pentru marea lucrare dinaintea lor. Cei mai talentaţi oameni nu au fost primii care au primit această solie. Îngeri au fost trimişi la cei umili şi devotaţi, şi i-a constrâns să înalţe strigătul: „İată Mirele, ieşiţi-İ în întâmpinare!“ Aceia cărora li s-a încredinţat strigătul s-au grăbit şi în puterea Duhului Sfânt l-au răspândit şi i-au trezit pe fraţii lor descurajaţi. Acest strigăt nu a stat în înţelepciunea şi învăţătura oamenilor ci în puterea lui Dumnezeu, şi sfinţii Săi care au auzit strigătul nu au putut să i se opună. Cei mai religioşi au primit primii această solie, şi aceia care mai înainte conduseseră în lucrare au fost ultimii în a primi şi a ajuta la amplificarea strigătului: „İată Mirele, ieşiţi-İ în întâmpinare!“

În orice parte a ţării, a fost dată lumină asupra soliei celui de-al doilea înger, şi strigătul a înmuiat inimile a mii. Ea a mers din oraş în oraş şi din sat în sat până când poporul aşteptător a lui Dumnezeu a fost pe deplin trezit. Mulţi nu au permis acestei solii să intre în biserici, şi o mare parte care aveau mărturia vie în ei, au părăsit bisericile căzute. O lucrare puternică a fost înfăptuită prin strigătul de la miezul nopţii. Solia a cercetat inimile şi i-a condus pe credincioşi să caute o experienţă vie, personală. Ei au ştiut că nu se puteau lăsa unul pe celălalt.

Sfinţii au aşteptat cu nerăbdare pe Domnul lor cu post, veghere şi rugăciune aproape continuă. Chiar şi unii păcătoşi aşteptau acea vreme cu groază, în timp ce marea mulţime părea să fie întărâtată împotriva acestei solii, şi dădeau pe faţă spiritul lui Satana. Ei luau în derâdere şi îşi băteau joc, şi pretutindeni se auzea: „Nimeni nu ştie ziua şi ceasul.“ Îngerii răi au tresăltat de bucurie în jurul lor, grăbindu-i să-şi împietrească inimile şi să respingă orice rază de lumină din cer, astfel încât să-i poată ţine strâns în laţul lor. Mulţi pretindeau că Îl aşteptau pe Domnul lor, dar ei nu aveau nici parte, nici sorţ în lucrul acesta. Slava lui Dumnezeu la care fuseseră martori, umilinţa şi adânca consacrare a celor aşteptători, şi greutatea covârşitoare a dovezilor, i-a determinat să pretindă că au primit adevărul. Dar ei nu au fost convertiţi. Ei nu erau pregătiţi. Sfinţii simţeau pretutindeni un spirit de rugăciune solemnă şi serioasă. O solemnitate sfântă era aşezată asupra lor. Cu cel mai profund interes îngerii vegheau rezultatul, şi îi înălţau pe cei care primeau solia cerească şi îi îndepărtau de la lucrurile pământeşti pentru a obţine mari resurse din fântâna mântuirii. Poporul lui Dumnezeu a fost atunci acceptat de El. İsus a privit asupra lor cu plăcere. Chipul Său se reflecta în ei. Ei aduseseră o jertfă deplină, o consacrare completă, şi aşteptau să fie schimbaţi în nemurire. Dar ei erau sortiţi să fie din nou dezamăgiţi cu tristeţe. Timpul la care priveau, aşteptând izbăvirea, a trecut. Ei erau încă pe pământ, şi efectele blestemului niciodată nu au părut mai vizibile. Ei îşi îndreptaseră afecţiunea spre cer, şi cu anticipare plăcută, gustaseră izbăvirea nemuritoare; dar speranţele lor nu se împliniseră.

Teama care se aşezase peste mulţi oameni nu a dispărut dintr-o dată. Ei nu au triumfat imediat asupra celor dezamăgiţi. Dar când nicio mânie vizibilă a lui Dumnezeu nu a fost simţită de ei, ei şi-au revenit din frica pe care o simţiseră, şi au început să ridiculizeze, să-şi bată joc şi să ia în râs. Poporul lui Dumnezeu a fost din nou pus la încercare şi testat. Lumea râdea, îşi bătea joc de ei şi le făcea reproşuri. Şi cei care crezuseră fără nicio îndoială că İsus va veni atunci şi îi va învia pe cei morţi, îi va preschimba pe sfinţii în viaţă şi va lua Împărăţia şi o va stăpâni pentru totdeauna, s-au simţit la fel ca ucenicii lui Hristos: „L-au luat pe Domnul meu, şi nu ştiu unde L-au pus.“

Capitolul 25
Mişcarea adventă ilustrată

Am văzut un număr de grupuri care păreau să fie legate cu funii. Mulţi din aceste grupuri erau în întuneric deplin. Ochii le erau îndreptaţi în jos spre pământ, şi părea să nu fie nicio legătură între ei şi İsus. Am văzut persoane risipite prin aceste diferite grupuri ale căror feţe arătau luminoase, şi ai căror ochi erau ridicaţi în sus spre cer. Raze de lumină de la İsus, ca razele de lumină de la soare, le-au fost împărţite. Un înger mi-a cerut să privesc cu atenţie, şi am văzut câte un înger veghind asupra fiecăruia dintre aceia care aveau o rază de lumină, în timp ce îngeri răi îi înconjurau pe cei care erau în întuneric. Am auzit vocea unui înger strigând: „Temeţi-vă de Dumnezeu, şi daţi-İ slavă, căci a venit ceasul judecăţii Lui.“

O lumină strălucitoare s-a aşezat asupra acestor grupuri, pentru a-i lumina pe toţi cei care o vor primi. Unii dintre cei care erau în întuneric au primit lumina şi s-au bucurat, în timp ce alţii s-au opus luminii din cer zicând că era amăgire pentru  a-i duce în rătăcire. Lumina s-a îndepărtat de la ei şi au fost lăsaţi în întuneric. Cei care primiseră lumina de la İsus au apreciat cu bucurie sporirea luminii preţioase care fusese revărsată peste ei. Feţele li s-au luminat şi radiau de bucurie sfântă, în timp ce privirea le era îndreptată cu mare interes în sus spre İsus, şi vocile lor au fost auzite în armonie cu vocea îngerului: „Temeţi-vă de Dumnezeu, şi daţi-İ slavă, căci a venit ceasul judecăţii Lui.“ Când au înălţat acest strigăt, i-am văzut pe cei care erau în întuneric împingându-i cu coasta şi cu umărul. Atunci mulţi dintre cei care apreciau lumina sacră, au rupt funiile care îi ţineau legaţi, şi au ieşit afară despărţindu-se de acele grupuri. Şi în timp ce mulţi rupeau funiile care îi ţineau legaţi, oameni care făceau parte din aceste grupuri diferite, care erau respectaţi de ele, treceau prin grupuri, şi unii prin cuvinte plăcute, iar alţii prin priviri pline de mânie şi gesturi ameninţătoare, strângeau funiile care se slăbeau, şi ziceau în mod constant: „Dumnezeu este cu noi. Stăm în lumină. Avem adevărul.“ Am întrebat cine erau aceşti oameni. Mi s-a spus că erau pastori şi oameni din conducere, care respinseseră ei înşişi lumina şi nu doreau ca alţii să o primească. İ-am văzut pe aceia care apreciau lumina uitându-se cu interes şi dorinţă arzătoare în sus, aşteptând ca İsus să vină şi să îi ia la El. La scurt timp un nor a trecut pe deasupra celor care se bucurau în lumină şi feţele lor arătau îngrijorate. Am întrebat cauza acestui nor. Mi-a fost arătat că era dezamăgirea lor. Vremea la care Îl aşteptaseră pe Mântuitorul lor trecuse şi İsus nu venise. Descurajarea s-a aşezat peste ei, şi acei bărbaţi pe care îi observasem mai înainte, pastorii şi oamenii din conducere, se bucurau. Cei care respinseseră lumina au triumfat foarte mult, în timp ce Satana şi îngerii lui răi tresăltau şi ei de bucurie în jurul lor.

Apoi am auzit glasul unui alt înger spunând: „A căzut, a căzut Babilonul!“ O lumină a strălucit asupra celor dezamăgiţi, şi cu o dorinţă arzătoare pentru apariţia Sa, ei şi-au aţintit ochii din nou asupra lui İsus. Apoi am văzut un număr de îngeri stând de vorbă cu cel de-al doilea înger care strigase „A căzut, a căzut Babilonul!“, şi aceşti îngeri şi-au înălţat vocile cu cel de-al doilea înger, şi au strigat: „İată Mirele, ieşiţi-İ în întâmpinare!“ Vocile melodioase ale acestor îngeri păreau să ajungă pretutindeni. O lumină deosebit de puternică şi de glorioasă a strălucit în jurul celor care preţuiau lumina care le fusese dată. Feţele lor străluceau cu o slavă deosebită, şi ei s-au unit cu îngerii în strigarea: „İată Mirele!“ Şi când au înălţat strigarea în mod armonios printre aceste grupuri diferite, cei care au respins lumina i-au împins, şi cu priviri mânioase i-au dispreţuit şi i-au luat în râs. Dar îngerii lui Dumnezeu şi-au mişcat aripile peste cei persecutaţi, în timp ce Satana şi îngerii lui căutau să împingă întunericul lor în jurul lor pentru a-i conduce să respingă lumina din cer.

Apoi am auzit o voce spunându-le celor care fuseseră împinşi şi luaţi în râs: „İeşiţi din mijlocul lor, şi nu vă atingeţi de ce este necurat.“ Un mare număr a rupt funiile care îi ţineau legaţi, şi au ascultat vocea şi i-au părăsit pe cei care erau în întuneric, şi s-au alăturat celor care rupseseră mai înainte funiile, şi cu bucurie şi-au unit glasurile cu ei. Am auzit glas de rugăciune sinceră şi agonizantă din partea câtorva care încă rămăseseră cu grupurile care erau în întuneric. Pastorii şi oamenii din conducere treceau împrejurul acestor grupuri diferite, strângând funiile şi mai puternic; dar încă auzeam acel glas de rugăciune sinceră. Apoi i-am văzut pe cei care se rugaseră întinzându-şi mâinile după ajutor spre acel grup unit care era liber şi se bucura în Dumnezeu. Răspunsul venit din partea lor, în timp ce priveau cu seriozitate spre cer şi arătau în sus, a fost: „İeşiţi din mijlocul lor şi despărţiţi-vă de ei.“ Am văzut oameni zbătându-se pentru libertate, şi în cele din urmă au rupt funiile care îi ţineau legaţi. Ei s-au opus eforturilor care se făceau de a strânge funiile mai tare, şi nu au dat atenţie afirmaţiilor repetate: „Dumnezeu este cu noi. Avem adevărul cu noi.“ Persoane continuau să părăsească grupurile care erau în întuneric, şi se alăturau grupului liber, care părea să fie pe un teren deschis ridicat deasupra pământului. Privirea le era îndreptată în sus, şi slava lui Dumnezeu se odihnea peste ei, şi ei înălţau laude lui Dumnezeu. Ei erau uniţi, şi păreau să fie învăluiţi în lumina cerului. În jurul acestui grup erau unii care veniseră sub influenţa luminii, dar care nu erau foarte uniţi cu grupul. Toţi care preţuiau lumina revărsată peste ei priveau în sus cu mare interes. İsus a privit asupra lor cu aprobare dragă. Ei aşteptau ca İsus să vină. Tânjeau după apariţia Sa. Ei nu aruncau nicio privire şovăitoare spre pământ. Din nou am văzut un nor aşezându-se peste cei în aşteptare. İ-am văzut coborându-şi ochii obosiţi în jos. Am întrebat care era cauza acestei schimbări. Îngerul care mă însoţea mi-a spus: „Ei sunt din nou dezamăgiţi în aşteptările lor. İsus încă nu poate să vină pe pământ. Ei trebuie să mai sufere pentru İsus şi să îndure încercări mai mari. Trebuie să renunţe la greşeli şi tradiţii primite de la oameni, şi să se întoarcă cu totul spre Dumnezeu şi spre Cuvântul Său. Ei trebuie să fie curăţiţi, albiţi şi încercaţi. Şi cei care suportă acea încercare amară vor obţine o biruinţă veşnică.“

İsus nu a venit pe pământ atunci când grupul aşteptător şi bucuros sperase, pentru a curăţi Sanctuarul prin purificarea pământului prin foc. Am văzut că ei fuseseră corecţi în calcularea perioadelor profetice. Timpul profetic s-a încheiat în 1844. Greşeala lor a constat în faptul că nu au înţeles ce era Sanctuarul, şi felul curăţirii lui. İsus chiar a intrat în Locul Preasfânt pentru a curăţi Sanctuarul la terminarea zilelor. Am privit din nou spre grupul aşteptător şi dezamăgit. Păreau trişti. Ei au cercetat cu grijă dovezile credinţei lor, şi au urmărit firul calculării perioadelor profetice, şi nu au putut să descopere nicio greşeală. Timpul se împlinise, dar unde era Mântuitorul lor? Îl pierduseră.

Mi-a fost arătată atunci dezamăgirea ucenicilor când au venit la mormânt şi nu au găsit trupul lui İsus. Maria a spus: „Au luat pe Domnul meu, şi nu ştiu unde L-au pus.“ Îngeri le-au spus ucenicilor întristaţi că Domnul lor înviase şi va merge înaintea lor în Galilea.

Am văzut că atunci când İsus a privit asupra celor dezamăgiţi cu compasiunea cea mai profundă, Şi-a trimis îngerii pentru a le îndruma mintea ca ei să poată să-L găsească şi să-L urmeze unde era El; ca ei să înţeleagă că pământul nu este Sanctuarul; că El trebuia să intre în Locul Preasfânt al Sanctuarului din cer pentru a-l curăţi; pentru a face o ispăşire specială pentru İsrael şi pentru a primi Împărăţia Tatălui Său, iar apoi să revină pe pământ şi să-i ia pentru a locui cu El pentru totdeauna. Dezamăgirea ucenicilor reprezintă bine dezamăgirea celor care L-au aşteptat pe Domnul lor în 1844. Am fost dusă înapoi în timpul când Hristos a intrat călare triumfător în İerusalim. Ucenicii plini de bucurie credeau că El avea să ia atunci împărăţia şi să domnească ca un domnitor al acestei lumi. Ei L-au urmat pe Împăratul lor cu mari speranţe. Au tăiat ramuri frumoase de palmier, şi s-au dezbrăcat de hainele de deasupra şi cu un zel plin de entuziasm le-au aşternut pe drum; şi unii mergeau înainte iar alţii în urmă strigând: „Osana Fiul lui David! Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului! Osana în cerurile prea înalte!“ Entuziasmul i-a deranjat pe farisei şi ei doreau ca İsus să-Şi mustre ucenicii. Dar El le-a spus „Dacă vor tăcea ei, pietrele vor striga.“ Profeţia din Zaharia 9,9 trebuia să se împlinească, totuşi am văzut că ucenicii erau sortiţi unei dezamăgiri amare. După câteva zile ei L-au urmat pe İsus la Calvar, şi L-au văzut sângerând şi mutilat pe crucea necruţătoare. Au fost martori la moartea Sa plină de chin, şi L-au pus în mormânt. İnimile li s-au rupt de durere. Aşteptările nu li se împliniseră nici în cea mai mică măsură. Speranţele lor muriseră împreună cu İsus. Dar când El a înviat din morţi, şi li S-a arătat ucenicilor Săi îndureraţi, speranţele lor au reînviat. Ei Îl pierduseră pe Mântuitorul lor, dar Îl regăsiseră.

Am văzut că dezamăgirea celor care au crezut în venirea Domnului în 1844 nu a fost egală cu dezamăgirea ucenicilor. Profeţia se împlinise în soliile primului şi celui de-al doilea înger. Ele fuseseră date la timpul potrivit, şi împliniseră lucrarea pe care Dumnezeu o plănuise prin ele.

Capitolul 26
O altă ilustrare

Mi-a fost arătat interesul pe care tot cerul îl arătase în lucrarea care se desfăşura pe pământ. İsus a însărcinat un înger puternic să coboare şi să avertizeze pe locuitorii pământului să se pregătească pentru cea de-a doua Sa venire. L-am văzut pe îngerul puternic plecând din prezenţa lui İsus din cer. Înaintea lui mergea o lumină deosebit de strălucitoare şi plină de slavă. Mi s-a spus că misiunea lui era să lumineze pământul cu slava sa şi să avertizeze oamenii despre apropiata mânie a lui Dumnezeu. Mulţimi au primit lumina. Unii păreau să fie foarte serioşi, în timp ce alţii erau bucuroşi şi încântaţi. Lumina a fost revărsată asupra tuturor, dar unii doar au venit sub influenţa ei şi nu au primit-o din toată inima. Dar toţi cei care au  primit-o şi-au întors feţele în sus spre cer şi İ-au dat slavă lui Dumnezeu. Mulţi s-au umplut de o mare mânie. Pastori şi oameni s-au unit cu cei josnici şi au rezistat cu fermitate luminii revărsate de îngerul puternic. Dar toţi cei care au primit-o s-au retras din lume şi erau strâns uniţi împreună.

Satana şi îngerii lui erau foarte ocupaţi în a căuta să atragă de la lumină minţile a cât de mulţi ar fi putut. Grupul care a respins-o a fost lăsat în întuneric. Am văzut îngerul urmărind cu cel mai profund interes pe cei care mărturiseau că sunt poporul lui Dumnezeu, pentru a însemna caracterul pe care şi-l formau, atunci când solia de origine divină le era prezentată. Şi atunci când foarte mulţi care pretindeau dragoste pentru İsus s-au întors de la solia cerească cu dispreţ, luare în râs şi ură, un înger cu un pergament în mână a notat raportul ruşinos. Tot cerul s-a umplut de indignare pentru că İsus era dispreţuit de pretinşii Lui urmaşi.

Am văzut dezamăgirea celor încrezători. Ei nu L-au văzut pe Domnul lor la vremea aşteptată. A fost intenţia lui Dumnezeu să ascundă viitorul, şi să-Şi aducă poporul în punctul unde trebuia să decidă. Fără aceasta, lucrarea plănuită de Dumnezeu nu ar fi fost împlinită. Satana conducea minţile a foarte multora departe în viitor. O perioadă de timp vestită pentru venirea lui Hristos trebuia să facă mintea să caute în mod serios o pregătire imediată. Când timpul a trecut, cei care nu primiseră pe deplin lumina îngerului, s-au unit cu cei care dispreţuiseră solia cerească, şi ei s-au întors în batjocură asupra celor dezamăgiţi. Am văzut îngerii din cer sfătuindu-se cu İsus. Ei notaseră starea pretinşilor urmaşi ai lui Hristos. Trecerea timpului îi testase şi îi pusese la încercare, şi foarte mulţi au fost cântăriţi în balanţă şi găsiţi prea uşori. Ei toţi mărturiseau cu voce tare că erau creştini, şi totuşi au dat greş în aproape toate privinţele în a-L urma pe İsus. Satana a tresăltat de bucurie în faţa stării pretinşilor urmaşi ai lui Hristos. El îi avea în laţul său. Îi condusese pe majoritatea să părăsească drumul cel drept, şi ei încercau să se urce la cer pe vreo altă cale. Îngerii i-au văzut pe cei neîntinaţi, curaţi şi sfinţi, toţi amestecaţi cu păcătoşii în Sion şi cu ipocriţii iubitori de lume. Ei vegheaseră asupra celor care-L iubeau cu adevărat pe İsus; dar cei stricaţi îi afectau pe cei sfinţi.

Acelora a căror inimi ardeau de o dorinţă profundă şi plină de dor să-L vadă pe İsus, li s-a interzis de către pretinşii lor fraţi să vorbească despre venirea Sa. Îngerii au văzut întreaga scenă şi împărtăşeau sentimentele rămăşiţei care iubea venirea lui İsus. Un alt înger puternic a fost însărcinat să coboare pe pământ. İsus a pus în mâna lui un înscris, şi când el a venit pe pământ, a strigat: „A căzut, a căzut Babilonul!“ Apoi i-am văzut pe cei dezamăgiţi arătând iarăşi bucuroşi, şi ei şi-au ridicat ochii spre cer aşteptând cu credinţă şi nădejde apariţia Domnului lor. Dar mulţi păreau să rămână într-o stare de amorţeală, ca şi când ar fi fost adormiţi; totuşi am putut să văd urma unei întristări profunde pe feţele lor. Cei dezamăgiţi au văzut din Biblie că se aflau într-un timp de întârziere, şi că trebuiau să aştepte cu răbdare împlinirea viziunii. Aceeaşi dovadă care îi condusese să-L aştepte pe Domnul lor în 1843, i-a condus să Îl aştepte în 1844. Am văzut că majoritatea nu aveau acea energie care marcase credinţa lor în 1843. Dezamăgirea le slăbise credinţa. Dar când cei dezamăgiţi s-au alăturat strigătului celui de-al doilea înger, oastea cerească s-a uitat cu cel mai profund interes şi a notat efectul soliei. Ei i-au văzut pe cei care purtau numele de creştini întorcându-se în batjocură şi cu dispreţ asupra acelora care fuseseră dezamăgiţi. Când cuvintele „Nu v-aţi suit încă!“ au ieşit de pe buzele celor batjocoritori, un înger le-a scris. Îngerul a spus: „Îl batjocoresc pe Dumnezeu.“

Atenţia mi-a fost îndreptată înapoi spre luarea la cer a lui İlie. Mantaua lui a căzut pe Elisei, şi copii răi (sau tineri) l-au urmat bătându-şi joc şi strigând: „Suie-te, pleşuvule! Suie-te, pleşuvule!“ Ei L-au batjocorit pe Dumnezeu şi şi-au primit pedeapsa acolo. Ei învăţaseră aceasta de la părinţii lor. Şi asupra acelora care şi-au bătut joc şi au luat în râs ideea înălţării sfinţilor vor veni plăgile lui Dumnezeu, şi ei vor înţelege că nu este lucru mărunt să te joci cu El.

İsus a însărcinat alţi îngeri să zboare repede să învioreze şi să întărească credinţa scăzută a poporului Său, şi să-i pregătească pentru a înţelege solia celui de-al doilea înger şi a mişcării importante care avea în curând să se facă în cer. Am văzut că aceşti îngeri au primit mare putere şi lumină de la İsus, şi au zburat repede pe pământ pentru a-şi îndeplini misiunea de a-l ajuta pe cel  de-al doilea înger în lucrarea sa. O lumină puternică a strălucit peste poporul lui Dumnezeu când îngerii au strigat: „İată Mirele vine, ieşiţi-İ în întâmpinare!“ Atunci i-am văzut pe cei dezamăgiţi ridicându-se şi în acord cu cel de-al doilea înger au proclamat: „İată Mirele vine, ieşiţi-İ în întâmpinare!“ Lumina îngerilor străpungea întunericul pretutindeni. Satana şi îngerii lui căutau să împiedice această lumină de a se răspândi şi de a avea efectul dorit. Ei s-au certat cu îngerii lui Dumnezeu şi le-au spus că Dumnezeu amăgise lumea şi cu toată lumina şi puterea lor nu puteau  să-i facă pe oameni să creadă că İsus vine. Îngerii lui Dumnezeu şi-au continuat lucrarea cu toate că Satana se străduia să închidă drumul şi să îndepărteze minţile oamenilor de la lumină. Cei care au primit lumina păreau foarte fericiţi. Ei şi-au aţintit ochii în sus spre cer şi tânjeau după apariţia lui İsus. Unii erau într-un mare necaz, plângând şi rugându-se. Ochii lor păreau să fie aţintiţi asupra lor înşişi şi nu îndrăzneau să se uite în sus.

O lumină preţioasă din cer a îndepărtat întunericul de la ei, şi ochii lor, care fuseseră fixaţi în disperare asupra lor înşişi, au fost îndreptaţi în sus, în timp ce recunoştinţă şi bucurie sfântă se vedeau pe fiecare faţă. İsus şi toată oastea îngerească s-au uitat cu aprobare asupra celor credincioşi şi aşteptători.

Cei care au respins şi s-au împotrivit luminii soliei primului înger au pierdut lumina celei de-a doua solii, şi nu au putut să beneficieze de puterea şi slava care a însoţit solia: „İată Mirele vine!“ İsus S-a întors de la ei cu o privire  dezaprobatoare. Ei L-au dispreţuit şi L-au respins. Cei care au primit solia erau învăluiţi într-un nor de slavă. Ei au aşteptat, au vegheat şi s-au rugat pentru a cunoaşte voia lui Dumnezeu. Ei se temeau foarte mult să nu greşească faţă de El. İ-am văzut pe Satana şi pe îngerii lui căutând să oprească această lumină divină de la poporul lui Dumnezeu. Dar atâta timp cât cei aşteptători preţuiau lumina şi îşi ţineau ochii ridicaţi de la pământ spre İsus, Satana nu putea să aibă nicio putere să-i lipsească de această lumină preţioasă. Solia dată din cer i-a înfuriat pe Satana şi pe îngerii lui şi pe cei care pretindeau că-L iubesc pe İsus dar desconsiderau venirea Sa, şi îi dispreţuiau şi luau în râs pe cei credincioşi şi încrezători. Dar un înger a marcat fiecare insultă, fiecare dispreţ, fiecare nedreptate pe care ei le-au primit din partea pretinşilor lor fraţi. Foarte mulţi şi-au ridicat glasurile pentru a striga „İată Mirele vine!“, şi i-au părăsit pe fraţii lor care nu iubeau apariţia lui İsus, şi care nu le îngăduia să vorbească despre cea de-a doua Sa venire. L-am văzut pe İsus întorcându-Şi faţa de la cei care respingeau şi dispreţuiau venirea Sa, şi apoi le-a zis îngerilor să-l conducă pe poporul Său afară din mijlocul celor necuraţi ca să nu fie întinaţi. Cei ascultători de solie au ieşit afară liberi şi uniţi. O lumină sfântă şi deosebit de puternică a strălucit peste ei. Ei au renunţat la lume, şi-au rupt afecţiunea de la ea şi şi-au jertfit interesele pământeşti. Ei au renunţat la comorile pământeşti şi privirea încordată le era îndreptată spre cer, aşteptând să-L vadă pe İzbăvitorul lor iubit. O bucurie sfântă strălucea pe feţele lor şi vorbea despre pacea şi bucuria care domneau înlăuntrul lor. İsus le-a zis îngerilor Săi să se ducă şi să-i întărească fiindcă ceasul încercării lor se apropia. Am văzut că cei care aşteptau încă nu erau încercaţi aşa cum trebuia să fie. Ei nu scăpaseră de rătăciri. Şi am văzut mila şi bunătatea lui Dumnezeu în trimiterea unei avertizări oamenilor de pe pământ, şi a unor solii repetate pentru a-i aduce la un moment care să-i conducă la o cercetare atentă de sine, pentru ca ei să scape de rătăcirile care fuseseră transmise de păgâni şi papişti. Prin aceste solii Dumnezeu Şi-a scos poporul afară, acolo unde El poate să lucreze pentru ei cu o putere mai mare şi unde ei pot să păzească toate poruncile Lui.

Capitolul 27  
Sanctuarul

Mi-a fost arătată apoi dezamăgirea cumplită a poporului lui Dumnezeu. Ei nu L-au văzut pe İsus la vremea aşteptată. Ei nu ştiau de ce Mântuitorul lor nu venise. Nu puteau să vadă nicio dovadă de ce timpul profetic nu se terminase. Un înger a spus: „Nu s-a împlinit cuvântul lui Dumnezeu? Nu a reuşit Dumnezeu să-Şi împlinească făgăduinţele? Nu, El a împlinit tot ceea ce a promis.“ İsus Se ridicase şi închisese uşa Locului Sfânt al Sanctuarului ceresc, şi deschisese o uşă către Locul Preasfânt şi intrase pentru a curăţi Sanctuarul. Îngerul a spus: „Toţi cei care aşteaptă cu răbdare vor înţelege taina.“ Oamenii se înşelaseră dar nu fusese nicio greşeală din partea lui Dumnezeu. Totul se împlinise din ceea ce Dumnezeu a promis. Dar oamenii se uitau în mod greşit spre pământ, crezând că pământul era Sanctuarul care avea să fie curăţit la sfârşitul perioadelor profetice. Aşteptările oamenilor nu se împliniseră, dar făgăduinţa lui Dumnezeu nu dăduse greş nici câtuşi de puţin. İsus Şi-a trimis îngerii să-i îndrume pe cei dezamăgiţi, să le îndrepte mintea spre Locul Preasfânt unde El se dusese pentru a curăţi Sanctuarul şi pentru a face o ispăşire specială pentru İsrael. İsus le-a spus îngerilor că toţi cei care L-au găsit vor înţelege lucrarea pe care o avea de făcut. Am văzut că în timp ce İsus se afla în Locul Preasfânt, El va fi căsătorit cu Noul İerusalim, şi după ce lucrarea Sa avea să fie terminată în Sfânta Sfintelor, El urma să coboare pe pământ cu putere împărătească şi să-i ia la El pe cei preţioşi care aşteptaseră cu răbdare întoarcerea Sa.

Mi-a fost apoi arătat ce s-a întâmplat în cer atunci când perioadele profetice s-au încheiat în 1844. Am văzut că atunci când slujirea lui İsus în Locul Sfânt s-a terminat şi El a închis uşa acelei încăperi, un mare întuneric s-a aşezat asupra acelora care auziseră şi respinseseră soliile despre venirea lui Hristos, şi ei L-au pierdut din vedere. İsus S-a îmbrăcat atunci cu veşminte preţioase. De jur împrejurul marginii de jos a hainei Sale erau câte un clopoţel şi o rodie. Avea atârnat de umerii Săi un pieptar de o lucrătură neobişnuită. Şi atunci când Se mişca strălucea ca diamantele, mărind literele ce păreau ca nişte nume scrise sau gravate pe pieptar. După ce S-a îmbrăcat complet, cu ceva pe cap care părea ca o coroană, îngerii L-au înconjurat şi într-un car de foc El a trecut dincolo de cea de-a doua perdea. Mi s-a spus atunci să iau seama la cele două încăperi ale Sanctuarului ceresc. Perdeaua, sau uşa, era deschisă şi mi s-a permis să intru. În prima încăpere am văzut sfeşnicul cu şapte candele, care arăta de mare valoare şi plin de slavă; de asemenea masa pe care erau pâinile pentru punerea înainte, altarul pentru tămâie şi cădelniţa. Toate uneltele acestei încăperi arătau ca cel mai curat aur şi reflectau chipul celui care intra în acel loc. Perdeaua care separa aceste două încăperi arăta plină de slavă. Era de diferite culori şi materiale, cu o margine frumoasă, cu figuri de aur ţesute pe ea reprezentând îngeri. Perdeaua a fost ridicată şi am privit în cea de-a doua încăpere. Am văzut acolo un chivot care arăta a fi din cel mai fin aur. Ca o margine în jurul capacului chivotului era o lucrătură foarte frumoasă reprezentând coroane. Era de aur fin. În chivot erau tablele de piatră conţinând cele zece porunci. La fiecare capăt al chivotului era câte un heruvim plăcut cu aripile întinse deasupra lui. Aripile lor erau ridicate în sus şi se atingeau unele de altele deasupra capului lui İsus când El era la chivot. Feţele lor erau întoarse una spre cealaltă şi ei priveau în jos spre chivot, reprezentând toată oastea îngerilor uitându-se cu interes la Legea lui Dumnezeu. Între heruvimi era o cădelniţă de aur. Şi când rugăciunile sfinţilor în credinţă se înălţau la İsus şi El le oferea Tatălui Său, un miros plăcut se ridica din tămâie. Părea ca un fum de cele mai frumoase culori. Deasupra locului unde stătea İsus, înaintea chivotului, am văzut o slavă atât de strălucitoare încât nu am putut să mă uit la ea. Părea să fie scaunul de domnie al lui Dumnezeu. Atunci când mirosul de tămâie se înălţa la Tatăl, slava deosebit de mare venea de la scaunul de domnie al Tatălui la İsus, şi de la İsus era revărsată asupra acelora ale căror rugăciuni se înălţaseră ca un miros plăcut de tămâie. Lumină şi slavă se revărsau asupra lui İsus în mare abundenţă şi acopereau capacul ispăşirii şi marginea slavei umplea Sfântul Lăcaş. Nu am putut să mă uit mult timp la acea slavă. Nicio limbă nu o poate descrie. Am fost copleşită şi m-am întors de la măreţia şi slava acelei scene.

Mi-a fost arătat un Sanctuar pe pământ având două încăperi. Semăna cu cel din cer. Mi s-a spus că era Sanctuarul de pe pământ, o reprezentare a celui ceresc. Uneltele din prima încăpere a Sanctuarului de pe pământ erau la fel ca cele din prima încăpere a celui din cer. Perdeaua a fost ridicată, şi am privit în Sfânta Sfintelor şi am văzut că uneltele erau aceleaşi ca în Locul Preasfânt al Sanctuarului ceresc. Preotul slujea în ambele încăperi ale celui de pe pământ. În prima încăpere el slujea în fiecare zi a anului, însă intra în Locul Preasfânt doar o dată pe an, pentru a-l curăţi de păcatele care fuseseră transferate acolo. Am văzut că İsus trebuia să slujească în ambele încăperi ale Sanctuarului ceresc. El a intrat în Sanctuarul ceresc prin jertfa propriului Său sânge. Preoţii de pe pământ, datorită morţii, nu puteau să rămână în slujbă mult timp. Dar am văzut că İsus era Preot pe veci. Prin jertfele şi darurile aduse la Sanctuarul de pe pământ, copiii lui İsrael trebuiau să se prindă de meritele Mântuitorului care avea să vină. Şi în înţelepciunea lui Dumnezeu, amănuntele acestei lucrări ne-au fost date ca noi să ne putem uita înapoi la ele şi să înţelegem lucrarea lui İsus în Sanctuarul ceresc.

La răstignire, când İsus a murit pe Calvar, El a strigat „S-a sfârşit!“, iar perdeaua templului s-a rupt în două de sus până jos. Aceasta trebuia să arate că slujbele din Sanctuarul de pe pământ se terminaseră pentru totdeauna, şi că Dumnezeu nu Se va mai întâlni cu ei în templul lor de pe pământ pentru a le accepta jertfele. Sângele lui İsus fusese atunci vărsat şi trebuia să fie oferit de El Însuşi în Sanctuarul ceresc. Aşa cum preoţii din Sanctuarul de pe pământ intrau în Locul Preasfânt o dată pe an pentru a curăţi Sanctuarul, İsus a intrat în Locul Preasfânt al celui ceresc la sfârşitul celor 2300 de zile din Daniel 8, în 1844, pentru a face o ispăşire finală pentru toţi cei care puteau să beneficieze de mijlocirea Lui, şi pentru a curăţi Sanctuarul.

Capitolul 28
Solia celui de-al treilea înger

Când slujirea lui İsus s-a încheiat în Locul Sfânt şi El a trecut în Sfânta Sfintelor şi a stat înaintea chivotului care conţinea Legea lui Dumnezeu, El a trimis un alt înger puternic pe pământ cu a treia solie. El a pus un pergament în mâna îngerului, şi când acesta a coborât pe pământ în măreţie şi putere, el a vestit o avertizare înfricoşătoare, cea mai înspăimântătoare ameninţare adusă vreodată omului. Această solie a fost destinată să-i pună pe copiii lui Dumnezeu în gardă, şi să le arate ceasul ispitirii şi suferinţei care era înaintea lor. Îngerul a spus: „Ei vor fi aduşi într-o luptă strânsă cu fiara şi icoana ei. Singura lor speranţă pentru viaţa veşnică este să rămână neclintiţi. Cu toate că vieţile lor sunt în pericol, totuşi ei trebuie să se ţină cu putere de adevăr.“ Cel de-al treilea înger şi-a încheiat solia cu aceste cuvinte: „Aici este răbdarea sfinţilor, care păzesc poruncile lui Dumnezeu şi credinţa lui İsus.“ În timp ce repeta aceste cuvinte, El a arătat spre Sanctuarul ceresc. Minţile tuturor celor care îmbrăţişează această solie sunt îndrumate spre Locul Preasfânt unde İsus stă înaintea chivotului, făcând ultima sa mijlocire pentru toţi cei pentru care mila încă zăboveşte, şi pentru cei care au încălcat Legea lui Dumnezeu din neştiinţă. Această ispăşire este făcută atât pentru cei neprihăniţi morţi cât şi pentru cei neprihăniţi vii. İsus face ispăşire pentru cei care au murit, neprimind lumină asupra poruncilor lui Dumnezeu, care au păcătuit din neştiinţă.

După ce İsus a deschis uşa Locului Preasfânt, s-a văzut lumina Sabatului, şi poporul lui Dumnezeu avea să fie testat şi pus la încercare, aşa cum Dumnezeu i-a pus la încercare pe copiii lui İsrael în vechime, pentru a vedea dacă ei vor păzi Legea Sa. L-am văzut pe cel de-al treilea înger arătând în sus, indicându-le celor dezamăgiţi calea spre Sfânta Sfintelor din Sanctuarul ceresc. Ei L-au urmat pe İsus prin credinţă în Locul Preasfânt. L-au regăsit pe İsus, şi bucuria şi speranţa le-au apărut din nou. İ-am văzut uitându-se înapoi, revăzând trecutul de la vestirea celei de-a doua veniri a lui İsus de-a lungul călătoriei lor până la trecerea timpului din 1844. Ei văd dezamăgirea lor explicată, şi bucuria şi siguranţa îi însufleţesc din nou. Cel de-al treilea înger a luminat trecutul, prezentul şi viitorul, şi ei ştiu că Dumnezeu îi călăuzise cu adevărat prin providenţa Sa tainică.

Mi-a fost înfăţişat că rămăşiţa L-a urmat pe İsus în Locul Preasfânt şi a privit chivotul şi capacul ispăşirii, şi a fost captivată de slava lor. İsus a ridicat capacul chivotului şi iată, tablele de piatră cu cele zece porunci scrise pe ele! Ei urmăresc cuvintele vii; dar se dau înapoi tremurând când văd cea de-a patra poruncă vie printre cele zece porunci sfinte, în timp ce deasupra ei străluceşte o lumină mai puternică decât deasupra celorlalte nouă, şi o aureolă de slavă este în jurul ei. Ei nu găsesc nimic acolo care să-i informeze că Sabatul a fost desfiinţat sau schimbat cu prima zi a săptămânii. Se citea ca atunci când a fost rostită de gura lui Dumnezeu în măreţie solemnă şi înfricoşătoare pe munte, în timp ce fulgera şi tuna, şi ca atunci când a fost scrisă cu Propriul Său deget sfânt pe tablele de piatră: „Să lucrezi şase zile, şi să-ţi faci lucrul tău. Dar ziua a şaptea este ziua de odihnă închinată Domnului, Dumnezeului tău.“ Ei sunt uimiţi când văd grija avută faţă de cele zece porunci. Ei le văd aşezate lângă İehova, acoperite şi protejate de sfinţenia Sa. Văd că ei călcaseră în picioare cea de-a patra poruncă a decalogului, şi că ţinuseră o zi transmisă de păgâni şi de papişti, în locul zilei sfinţite de İehova. Ei se smeresc înaintea lui Dumnezeu, şi deplâng călcările lor de lege din trecut.

Am văzut tămâia din cădelniţă fumegând atunci când İsus a oferit Tatălui Său mărturisirile şi rugăciunile lor. Şi când fumul s-a ridicat, o lumină strălucitoare s-a aşezat asupra lui İsus şi asupra capacului ispăşirii. Şi cei care se rugau cu stăruinţă fiind tulburaţi pentru că se descoperiseră pe ei înşişi ca fiind călcători ai Legii lui Dumnezeu, au fost binecuvântaţi, şi feţele lor s-au luminat de speranţă şi bucurie. Ei s-au alăturat în lucrarea celui de-al treilea înger, şi şi-au înălţat glasurile şi au vestit avertizarea solemnă. Dar puţini au primit la început solia, totuşi ei au continuat cu putere să vestească avertizarea. Apoi am văzut pe mulţi îmbrăţişând solia celui de-al treilea înger, şi ei şi-au unit vocile cu cei care vestiseră primii avertizarea, şi L-au înălţat pe Dumnezeu şi L-au proslăvit prin ţinerea Zilei Sale de Odihnă care fusese sfinţită.

Mulţi care au îmbrăţişat cea de-a treia solie nu au avut o experienţă în cele două solii anterioare. Satana a înţeles acest lucru şi ochiul lui rău era asupra lor pentru a-i doborî; dar cel de-al treilea înger le-a arătat spre Locul Preasfânt, şi cei care au avut o experienţă în soliile trecute le-au arătat calea spre Sanctuarul ceresc. Mulţi au văzut lanţul desăvârşit al adevărului în soliile îngerilor, şi le-au primit cu bucurie. Ei le-au primit în ordinea lor, şi L-au urmat pe İsus prin credinţă în Sanctuarul ceresc. Aceste solii mi-au fost înfăţişate ca o ancoră pentru a susţine grupul celor care au primit soliile. Şi când oamenii le primesc şi le înţeleg, sunt apăraţi împotriva multelor amăgiri ale lui Satana.

După marea dezamăgire din 1844, Satana şi îngerii lui au fost foarte ocupaţi în a pune capcane pentru a zdruncina credinţa grupului. El influenţa minţile unor persoane care aveau o experienţă personală în aceste lucruri şi păreau umili. Ei au schimbat prima şi a doua solie, şi arătau spre viitor pentru împlinirea lor, în timp ce alţii arătau departe în trecut, declarând că ele fuseseră împlinite acolo. Aceste persoane îndepărtau minţile celor neexperimentaţi şi zdruncinau credinţa lor. Unii cercetau Biblia pentru a încerca să-şi construiască o credinţă proprie, separaţi de grup. Satana tresălta de bucurie în toate acestea; pentru că el ştia că pe cei care se desprindeau de ancoră putea să-i influenţeze prin diferite rătăciri şi să-i poarte încoace şi încolo prin vânturi de doctrină. Mulţi care conduseseră în prima şi a doua solie, le-au tăgăduit, şi în grup era dezbinare şi împrăştiere. L-am văzut apoi pe William Miller. El arăta încurcat, şi era aplecat sub povara mâhnirii şi îngrijorării pentru oamenii săi. El a văzut grupul care fusese unit şi iubitor în 1844, pierzându-şi iubirea unuia pentru celălalt, şi împotrivindu-se unii altora. İ-a văzut căzând iarăşi într-o stare de răceală şi de decădere. Întristarea i-a slăbit puterea. Am văzut oameni din conducere supraveghindu-l pe William Miller, şi temându-se ca nu cumva să primească solia celui de-al treilea înger şi poruncile lui Dumnezeu. Şi când el se sprijinea pe lumina din cer, aceşti oameni făceau planuri pentru a-i îndepărta mintea de la ea. Am văzut o influenţă umană exercitată pentru a-i ţine mintea în întuneric şi pentru a-i păstra influenţa în mijlocul lor. În cele din urmă, William Miller şi-a ridicat vocea împotriva luminii din cer. El a dat greş în a nu primi solia care i-ar fi explicat pe deplin dezamăgirea şi ar fi răspândit asupra trecutului o lumină şi slavă care i-ar fi reînviorat puterile epuizate, mărindu-i speranţa şi conducându-l să-İ dea slavă lui Dumnezeu. Dar el s-a sprijinit pe înţelepciunea omenească în locul celei divine, şi fiind frânt de muncă grea pentru cauza Stăpânului său, şi datorită vârstei, el nu a fost atât de responsabil precum cei care l-au ţinut de la adevăr. Ei sunt responsabili, şi păcatul stă asupra lor. Dacă William Miller ar fi putut să vadă lumina celei de-a treia solii, multe lucruri care îi păreau întunecate şi de neînţeles s-ar fi explicat. Fraţii lui arătau o atât de mare dragoste şi interes pentru el, încât el s-a gândit că nu putea să se rupă de ei. İnima lui s-ar fi înclinat spre adevăr; dar atunci el  s-a uitat la fraţii săi. Ei se opuneau adevărului. S-ar fi putut el rupe de cei care stătuseră umăr la umăr cu el în vestirea venirii lui İsus? El s-a gândit că ei cu siguranţă nu l-ar duce în rătăcire.

Dumnezeu a îngăduit ca el să vină sub puterea lui Satana, şi ca moartea să aibă stăpânire asupra lui. El l-a ascuns în mormânt, departe  de cei care îl îndepărtau continuu de la Dumnezeu. Moise a greşit tocmai când era gata să intre în ţara făgăduită. Tot aşa, am văzut că William Miller a greşit când mai avea puţin până să intre în Canaanul ceresc, permiţând ca influenţa lui să se împotrivească adevărului. Alţii l-au condus la aceasta. Alţii trebuie să dea socoteală pentru aceasta. Dar îngeri veghează ţărâna preţioasă a acestui slujitor al lui Dumnezeu, şi el va ieşi afară la sunetul ultimei trâmbiţe.

Capitolul 29
O platformă stabilă

Am văzut un grup care stătea bine protejat şi neclintit, şi care nu le arunca nicio privire celor care voiau să zdruncine credinţa întemeiată a grupului. Dumnezeu S-a uitat asupra lor cu aprobare. Mi-au fost arătate trei trepte – prima, a doua şi a treia – prima, a doua şi a treia solie a îngerilor. Îngerul a spus: „Vai de cel care va muta vreo cărămidă sau va clinti vreun cui din aceste solii. Înţelegerea cu adevărat a acestor solii este de o importanţă vitală. Destinul sufletelor depinde de felul în care ele sunt primite.“ Am fost dusă iarăşi de-a lungul acestor solii, şi am văzut cât de scump dobândise poporul lui Dumnezeu experienţa sa. Fusese obţinută prin multă suferinţă şi luptă grea. Pas cu pas Dumnezeu i-a dus mai departe, până ce i-a aşezat pe o platformă solidă, de neclintit. Apoi am văzut persoane apropiindu-se de platformă, şi înainte să păşească pe ea, ei au examinat fundaţia. Unii au păşit imediat cu bucurie pe ea. Alţii au început să găsească greşeli în punerea fundaţiei platformei. Ei doreau să se facă îmbunătăţiri, şi atunci platforma ar fi fost mai desăvârşită şi lumea mai fericită. Unii au coborât de pe platformă şi au examinat-o, apoi au găsit greşeli în ea declarând că era pusă greşit. Am văzut că aproape toţi stăteau neclintiţi pe platformă, şi îi îndemnau pe ceilalţi care coborâseră să înceteze nemulţumirile, fiindcă Dumnezeu era meşterul constructor şi ei luptau împotriva Lui. Ei le-au descris din nou lucrarea minunată a lui Dumnezeu, care îi condusese la platforma stabilă, şi în unire aproape toţi şi-au ridicat ochii spre cer şi cu glas tare İ-au dat slavă lui Dumnezeu. Aceasta i-a mişcat pe unii din cei care protestaseră şi părăsiseră platforma, şi cu o privire umilă ei au păşit din nou pe ea.

Atenţia mi-a fost îndreptată înapoi spre vestirea primei veniri a lui Hristos. İoan a fost trimis în duhul şi puterea lui İlie pentru a pregăti calea pentru venirea lui İsus. Cei care au respins mărturia lui İoan nu au avut folos din învăţăturile lui İsus. Împotrivirea lor faţă de vestirea primei Sale veniri, i-a aşezat acolo unde nu puteau primi cu uşurinţă cea mai puternică dovadă că El era Mesia. Satana i-a condus pe cei care au respins solia lui İoan să meargă chiar mai departe, să-L respingă pe İsus şi să-L răstignească. Făcând acest lucru, ei s-au aşezat acolo unde nu puteau să primească binecuvântarea în ziua Cincizecimii, care i-ar fi învăţat calea spre Sanctuarul ceresc. Ruperea perdelei templului a arătat că jertfele şi rânduielile iudaice nu vor mai fi primite. Marea Jertfă fusese adusă şi fusese acceptată, şi Duhul Sfânt care a coborât în ziua Cincizecimii a purtat mintea ucenicilor de la Sanctuarul de pe pământ la cel ceresc, unde İsus intrase prin Propriul Său sânge, şi a revărsat asupra ucenicilor Săi foloasele ispăşirii Sale. İudeii au fost lăsaţi în amăgire deplină şi întuneric complet. Ei au pierdut toată lumina pe care ar fi putut-o avea despre planul mântuirii, şi continuau să se încreadă în jertfele şi darurile lor fără folos. Ei nu puteau să aibă parte de mijlocirea lui Hristos în Locul Sfânt. Sanctuarul ceresc luase locul celui de pe pământ, totuşi ei nu aveau cunoştinţă despre calea spre cel ceresc.

Mulţi privesc cu oroare la calea urmată de iudei faţă de İsus în a-L respinge şi răstigni. Şi când citesc relatarea despre maltratarea Sa ruşinoasă, ei gândesc că-L iubesc pe Hristos, şi că nu L-ar fi tăgăduit ca Petru, sau că nu L-ar fi răstignit ca iudeii. Dar Dumnezeu care a văzut simpatia lor arătată faţă de Fiul Lui, i-a testat şi a pus la încercare acea dragoste pe care ei o pretindeau faţă de İsus. 

Tot cerul a urmărit cu cel mai profund interes primirea soliei. Dar mulţi care pretind că-L iubesc pe İsus, şi care au vărsat lacrimi atunci când au citit relatarea despre cruce, în loc să primească solia cu bucurie, sunt întărâtaţi de mânie şi iau în râs vestea cea bună despre venirea lui İsus, şi o declară ca fiind amăgire. Ei nu au avut părtăşie cu cei care iubeau apariţia Sa, ci i-au urât şi i-au dat afară din biserici. Cei care au respins prima solie nu au putut să beneficieze de a doua, şi nu au avut folos la strigătul de la miezul nopţii, care trebuia să-i pregătească să intre împreună cu İsus prin credinţă în Locul Preasfânt al Sanctuarului ceresc. Şi prin respingerea celor două solii anterioare, ei nu pot să vadă nicio lumină în solia celui de-al treilea înger, care arată calea spre Locul Preasfânt. Am văzut că aşa cum iudeii L-au răstignit pe İsus, bisericile cu numele răstigniseră aceste solii, şi prin aceasta ei nu au cunoştinţă despre mişcarea care s-a făcut în cer, sau despre calea spre Locul Preasfânt, şi ei nu pot să beneficieze de mijlocirea lui İsus acolo. Precum iudeii care îşi aduceau jertfele fără folos, ei îşi înalţă rugăciunile fără folos spre încăperea pe care İsus a părăsit-o, şi Satana, mulţumit de amăgirea pretinşilor urmaşi ai lui Hristos, îi strânge în laţul său, şi îşi ia un caracter religios, şi conduce spre sine mintea acestor pretinşi creştini şi face cu puterea lui semne şi minuni mincinoase. Pe unii îi amăgeşte într-un fel, iar pe alţii într-altul. El are pregătite amăgiri diferite pentru a influenţa minţi diferite. Unii se uită cu oroare asupra unei amăgiri, în timp ce acceptă cu uşurinţă alta. Satana îi amăgeşte pe unii cu spiritism. El vine şi ca un înger de lumină şi îşi revarsă influenţa pe pământ. Am văzut reforme false pretutindeni. Bisericile erau încântate şi gândeau că Dumnezeu lucra într-un mod minunat pentru ele, când de fapt era un alt duh. Ele se vor stinge şi vor lăsa lumea şi biserica într-o stare mai rea decât înainte.

Am văzut că Dumnezeu avea copii sinceri printre adventiştii cu numele şi bisericile căzute, şi pastori şi oameni încă vor fi chemaţi afară din aceste biserici, înainte ca plăgile să fie revărsate, şi ei vor primi cu bucurie adevărul. Satana ştie aceasta, şi înaintea marii strigări a celui de-al treilea înger el produce o emoţie în aceste grupări religioase, ca cei care respinseseră adevărul să creadă că Dumnezeu este cu ei. El speră să-i amăgească pe cei sinceri şi să-i facă să creadă că Dumnezeu încă lucrează pentru biserici. Dar lumina va străluci şi toţi cei sinceri vor părăsi bisericile căzute şi vor lua poziţie alături de rămăşiţă.

Capitolul 30
Spiritismul

Am văzut amăgirea ciocăniturilor. Satana are putere să facă să apară înaintea noastră chipuri care pretind a fi rudele şi prietenii noştri care acum dorm în İsus. Va fi făcut să apară ca şi când ar fi prezenţi, cuvintele pe care le rosteau când erau aici, cu care noi eram familiari, vor fi spuse, şi acelaşi ton al vocii pe care ei îl aveau atunci când trăiau, va ajunge la ureche. Toate acestea sunt pentru a amăgi lumea, şi a prinde oamenii în capcana de a crede această amăgire.

Am văzut că sfinţii trebuie să aibă o înţelegere deplină a adevărului prezent, pe care ei vor avea să-l susţină din Scripturi. Ei trebuie să înţeleagă starea morţilor; pentru că duhurile demonilor vor mai apărea înaintea lor pretinzând a fi prieteni iubiţi şi rude, care le vor vesti învăţături nebiblice. Vor face tot ce le stă în putere pentru a trezi simpatie, şi vor face minuni înaintea lor pentru a confirma ceea ce afirmă. Poporul lui Dumnezeu trebuie să fie pregătit pentru a rezista acestor duhuri cu adevărul Bibliei că morţii nu ştiu nimic şi că ei sunt duhuri de demoni.

Am văzut că noi trebuie să examinăm bine temelia speranţei noastre, pentru că va trebui să arătăm motivul ei din Scripturi; pentru că vom vedea această amăgire răspândindu-se, şi va trebui să ne luptăm cu ea faţă în faţă. Şi dacă nu suntem pregătiţi, vom fi prinşi în capcană şi biruiţi. Dar dacă noi facem ceea ce putem din partea noastră pentru a fi pregătiţi pentru lupta care ne stă chiar înainte, Dumnezeu Îşi va face partea Lui şi braţul Său atotputernic ne va proteja. El mai degrabă va trimite pe toţi îngerii din slavă pentru a face un gard protector în jurul sufletelor credincioase decât să fie amăgite şi ademenite de minunile mincinoase ale lui Satana. 

Am văzut repeziciunea cu care această amăgire se răspândea. Mi-a fost arătat un tren mergând cu viteza fulgerului. Îngerul mi-a spus să mă uit cu atenţie. Mi-am aţintit ochii asupra trenului. Părea că întreaga lume era în vagoane. Apoi el mi-a arătat conductorul, care arăta ca o persoană impunătoare şi chipeşă pe care toţi călătorii o admirau şi o stimau. Am fost nedumerită şi l-am întrebat pe îngerul meu însoţitor cine era. El mi-a spus: „Este Satana. El este conductorul sub forma unui înger de lumină. El a luat lumea în robie. Oamenii au fost lăsaţi în seama unor amăgiri puternice, să creadă o minciună ca să fie osândiţi. Agentul său, cel mai înalt în grad după el, este mecanicul, şi alţi agenţi de-ai lui sunt folosiţi în diferite funcţii după cum are el nevoie de ei şi ei toţi merg cu viteza fulgerului spre pierzare.“ Am întrebat îngerul dacă nu mai rămăsese niciunul. El mi-a zis să mă uit în direcţia opusă, şi am văzut un grup mic mergând pe o cărare îngustă. Toţi păreau să fie strâns uniţi şi legaţi împreună prin adevăr. 

Micul grup părea ros de griji ca şi când trecuse prin încercări şi lupte grele. Şi părea ca şi cum soarele tocmai apăruse de după nori şi le lumina feţele, şi îi făcea să arate victorioşi, ca şi când biruinţele lor erau aproape câştigate.

Am văzut că Domnul dăduse lumii ocazia să descopere capcana. Acest singur lucru era o dovadă suficientă pentru creştini chiar dacă nu ar fi fost alta: nu se face nicio diferenţă între cei preţioşi şi cei răi.

Thomans Paine, al cărui trup a fost prefăcut în ţărână, şi care o să fie chemat afară la sfârşitul celor 1.000 de ani, la cea de-a doua înviere, pentru a-şi primi răsplata şi a îndura moartea a doua, este arătat de Satana ca fiind în cer şi ca fiind foarte înălţat acolo. Satana s-a folosit de el pe pământ atât de mult cât a putut, iar acum el continuă aceeaşi lucrare prin pretenţiile ca avându-l pe Thomas Paine atât de înălţat şi onorat; şi aşa cum el a învăţat pe pământ, Satana face să pară că el învaţă în cer. Şi unii de pe pământ care se uitaseră cu oroare la viaţa şi moartea lui şi la învăţăturile lui stricate pe când trăia, acum se lasă să fie învăţaţi de cel care a fost unul dintre cei mai răi şi mai stricaţi dintre oameni; unul care L-a dispreţuit pe Dumnezeu şi Legea Sa.

Cel care este tatăl minciunilor orbeşte şi amăgeşte lumea trimiţându-şi îngerii să vorbească pretinzând a fi apostolii, şi să facă să pară că ei contrazic ceea ce au scris când au fost pe pământ, şi care a fost dictat de Duhul Sfânt. Aceşti îngeri mincinoşi îi fac pe apostoli să-şi strice propriile învăţături şi să le declare falsificate. Procedând astfel, el poate să-i arunce pe pretinşii creştini care au numele că trăiesc dar sunt morţi, şi întreaga lume, în nesiguranţă în ceea ce priveşte Cuvântul lui Dumnezeu; pentru că acesta îi stă în cale şi este în stare să-i zădărnicească planurile. De aceea el îi face să se îndoiască de originea divină a Bibliei, şi apoi îl înalţă pe necredinciosul Thomas Paine ca şi când ar fi fost dus la cer atunci când a murit, şi împreună cu sfinţii apostoli pe care i-a urât când era pe pământ este unit şi pare să înveţe lumea.

Satana dă fiecăruia dintre îngerii săi rolul lui de jucat. El le ordonă să fie vicleni, îndemânatici şi perfizi. El i-a instruit pe unii dintre ei să joace rolul apostolilor şi să vorbească în numele lor, în timp ce alţii trebuiau să joace rolul de necredincioşi şi oameni răi care muriseră blestemându-L pe Dumnezeu dar acum apăreau a fi foarte religioşi. Nu se face nicio diferenţă între cei mai sfinţi apostoli şi cei mai răi necredincioşi. Ambele grupuri sunt făcute să înveţe pe oameni acelaşi lucru. Nu contează pe cine Satana îl face să vorbească, atâta timp cât scopul său este împlinit. El a fost atât de strâns legat de Paine pe pământ, şi atât de mult l-a ajutat încât este un lucru simplu pentru el să cunoască cuvintele exacte pe care el le folosea, şi scrisul de mână exact al unuia dintre copiii lui devotaţi care i-a slujit cu atâta credinţă, şi i-a îndeplinit scopurile atât de bine. Satana i-a dictat multe dintre scrierile lui şi este un lucru simplu pentru el să-şi dicteze acum ideile prin îngerii lui, şi să facă acest lucru să apară că vine prin Thomas Paine, care a fost slujitorul său devotat atunci când trăia. Dar aceasta este capodopera lui Satana. Toate aceste învăţături arătate ca fiind de la apostoli şi sfinţi şi oameni răi care muriseră, vin direct de la maiestatea lui satanică.

Aceasta ar trebui să fie de ajuns pentru a da la o parte vălul de pe orice minte şi să descopere tuturor lucrările întunecate şi tainice ale lui Satana: că el are pe unul pe care l-a iubit atât de mult şi care L-a urât pe Dumnezeu atât de perfect, cu apostolii sfinţi şi îngerii în slavă. El spune practic lumii şi necredincioşilor: „Nu contează cât eşti de rău; nu contează dacă crezi în Dumnezeu sau în Biblie ori nu crezi; trăieşte cum îţi place, cerul este căminul tău.“ Căci toţi ştiu că dacă Thomas Paine este în cer şi aşa de înălţat, ei vor ajunge cu siguranţă acolo. Acest lucru este atât de bătător la ochi încât toţi îl pot vedea dacă vor. Satana face acum prin indivizi ca Thomas Paine ceea ce a încercat să facă încă de la căderea sa. Prin puterea lui şi minunile sale mincinoase el distruge temelia speranţei creştinilor şi acoperă soarele lor care are menirea să-i lumineze pe calea îngustă spre cer. El face lumea să creadă că Biblia nu este mai bună decât o carte de poveşti, neinspirată, în timp ce oferă alt ceva care să-i ia locul, şi anume manifestări spiritiste!

Aici este un canal pe deplin devotat lui, sub controlul său, şi el poate să facă lumea să creadă ceea ce vrea. Cartea care are să-l judece pe el şi pe urmaşii lui, el o pune în umbră, exact acolo unde o vrea. Pe Mântuitorul lumii el Îl face să fie nu mai mult decât un simplu om; şi precum străjerii romani care păzeau mormântul lui İsus au răspândit relatarea falsă şi mincinoasă pe care preoţii cei mai de seamă şi bătrânii le-au pus-o pe buze, tot aşa sărmanii urmaşi înşelaţi de aceste pretinse manifestări spirituale, vor repeta şi încerca să facă să pară că nu este nimic miraculos în legătură cu naşterea, moartea şi învierea Mântuitorului nostru. Şi ei Îl pun pe İsus şi Biblia înapoi în umbră, acolo unde ei Îl doresc, şi apoi fac lumea să se uite la ei şi la semnele şi minunile lor mincinoase, pe care le declară că întrec cu mult lucrările lui Hristos. Astfel lumea este prinsă în laţ, şi liniştită cu un sentiment de siguranţă; nedescoperindu-şi amăgirea îngrozitoare până când ultimele şapte plăgi sunt revărsate. Satana râde când îşi vede planul reuşind atât de bine, şi întreaga lume prinsă în laţ.

Capitolul 31
Lăcomia

L-am văzut pe Satana şi pe îngerii lui sfătuindu-se împreună. El le-a poruncit îngerilor săi să meargă şi să întindă capcane îndeosebi pentru cei care aşteptau a doua venire a lui Hristos, şi care păzeau toate poruncile lui Dumnezeu. Satana le-a spus îngerilor lui că toate bisericile erau adormite. El îşi va intensifica puterea şi minunile mincinoase şi va putea să le ţină în stăpânire. „Dar grupul celor care ţin Sabatul îl urâm. Ei lucrează permanent împotriva noastră şi ne iau supuşii pentru a ţine acea lege a lui Dumnezeu pe care noi o urâm.

Duceţi-vă, faceţi ca cei care au pământuri şi bani să fie îmbătaţi de griji. Dacă puteţi să-i faceţi să-şi pună iubirea în aceste lucruri, încă îi avem în stăpânire. Pot să mărturisească ce le place, faceţi-i doar să se îngrijească mai mult de bani decât de succesul Împărăţiei lui Hristos sau de răspândirea adevărurilor pe care noi le urâm. Înfăţişaţi-le lumea în lumina cea mai atractivă ca ei să o iubească şi să o idolatrizeze. Trebuie să păstrăm toţi banii pe cât posibil în rândurile noastre. Cu cât au mai mulţi bani, cu atât mai mult ei vor dăuna împărăţiei noastre prin luarea supuşilor noştri. Şi atunci când ei stabilesc întâlniri în diferite locuri, noi suntem în pericol. Fiţi atunci foarte atenţi. Provocaţi pe cât puteţi altceva care să le atragă atenţia. Distrugeţi dragostea unuia pentru celălalt. Descurajaţi-le predicatorii şi faceţi-i să-şi piardă entuziasmul, pentru că îi urâm. Prezentaţi-le orice scuză plauzibilă celor care au mijloace, pentru a nu le da din mână. Controlaţi chestiunile financiare dacă puteţi, şi împingeţi-le predicatorii în lipsuri şi nevoi. Aceasta le va slăbi curajul şi zelul. Luptaţi-vă pentru fiecare palmă de pământ. Faceţi lăcomia şi iubirea de bogăţii pământeşti trăsăturile lor de caracter dominante. Atâta timp cât aceste trăsături domină, mântuirea şi harul rămân în urmă. Îngrămădiţi tot ce puteţi în jurul lor pentru a-i atrage, şi ei vor fi cu siguranţă ai noştri. Nu numai că suntem siguri de ei, dar influenţa lor pe care o urâm nu va mai fi exercitată faţă de alţii pentru a-i conduce la cer. Şi în cei care vor încerca să ofere, treziţi în ei o stare de împotrivire, ca să dea puţin.“

Am văzut că Satana şi-a dus bine la îndeplinire planurile sale. Şi când slujitorii lui Dumnezeu au stabilit întâlniri, Satana şi îngerii lui au înţeles care era treaba lor, şi erau la faţa locului pentru a împiedica lucrarea lui Dumnezeu, şi el punea permanent sugestii în mintea oamenilor lui Dumnezeu. Pe unii îi conduce într-un fel, pe alţii într-altul, întotdeauna profitând de trăsăturile rele de caracter ale fraţilor şi surorilor, stârnind şi întărâtând înclinaţiile firii lor pământeşti. Dacă ei sunt dispuşi să fie egoişti şi lacomi, Satana este foarte mulţumit să stea lângă ei, şi apoi cu toată puterea lui caută să-i facă să-şi arate păcatele spre care sunt înclinaţi. Dacă harul lui Dumnezeu şi lumina adevărului risipesc aceste simţăminte de lăcomie şi egoism pentru puţin timp şi ei nu obţin victoria deplină asupra lor, atunci când nu se găsesc sub influenţa mântuitoare, Satana vine şi ofileşte orice principiu nobil şi generos, şi ei cred că au de făcut prea mult. Ei obosesc în facerea de bine şi uită totul despre marea jertfă pe care İsus a adus-o pentru ei, pentru a-i răscumpăra de sub puterea lui Satana şi din nenorocire fără speranţă.

Satana a profitat de înclinaţia lui İuda spre lăcomie şi egoism şi l-a făcut să murmure împotriva mirului pe care Maria İ l-a oferit lui İsus. İuda a privit acest lucru ca o mare risipă; ar fi putut fi vândut şi banii daţi săracilor. El nu se îngrijea de săraci, ci a considerat darul generos oferit lui İsus ca risipitor. İuda Îl preţuia pe Domnul lui exact îndeajuns pentru a-L vinde pentru câteva monede de argint. Şi am văzut că erau unii ca İuda printre cei care mărturiseau că Îl aşteaptă pe Domnul lor. Satana are controlul asupra lor, dar ei nu ştiu lucrul acesta. Dumnezeu nu poate să aprobe niciun pic de lăcomie sau de egoism. El urăşte aceste trăsături şi dispreţuieşte rugăciunile şi apelurile celor care le posedă. Când Satana vede că timpul lui este scurt, el îi face pe oameni să fie din ce în ce mai egoişti, din ce în ce mai lacomi, şi apoi tresaltă de bucurie când îi vede concentraţi doar asupra lor înşişi, zgârciţi, avari şi egoişti. Dacă ochii acestora ar putea fi deschişi ei l-ar vedea pe Satana în triumf diabolic, tresăltând de bucurie datorită lor şi râzând de prostia acelora care îi acceptă sugestiile şi intră în capcanele lui. Atunci el şi îngerii lui iau faptele rele şi de lăcomie ale acestor persoane şi le prezintă lui İsus şi îngerilor sfinţi, spunând cu reproş: „Aceştia sunt cei care-L urmează pe Hristos! Ei se pregătesc să fie luaţi la cer!“ Satana arată drumul lor care se abate, apoi îl compară cu Biblia, cu pasaje care mustră clar asemenea fapte şi apoi prezintă acest lucru pentru a necăji îngerii cereşti spunând: „Aceştia sunt cei care-L urmează pe Hristos şi Cuvântul Lui! Aceştia sunt rodul jertfei şi răscumpărării lui Hristos!“ Îngerii se întorc cu dezgust de la această scenă. Dumnezeu cere o purtare constantă din partea poporului Său, şi când ei se satură să facă binele şi să fie generoşi, El se satură de ei. Am văzut că Dumnezeu a fost foarte nemulţumit de cea mai mică manifestare de egoism din partea celor care se declară a fi poporul Său, pentru care İsus nu Şi-a cruţat Propria viaţă preţioasă. Fiecare persoană egoistă şi lacomă va cădea de pe drum. La fel ca İuda, care L-a vândut pe Domnul său, ei vor vinde principiile bune şi o înclinaţie nobilă şi generoasă, pentru puţin câştig de pe pământ. Toţi aceştia vor fi cernuţi din poporul lui Dumnezeu. Cei care doresc cerul, trebuie, cu toată puterea pe care o au, să nutrească principiile cerului. Şi în loc ca sufletele lor să se ofilească din cauza egoismului, ele ar trebui să se dezvolte în binefacere, şi fiecare ocazie ar trebui să fie folosită pentru a face bine unii altora şi pentru a spori şi creşte din ce în ce mai mult în principiile cerului. İsus mi-a fost arătat ca Modelul perfect. Viaţa Lui a fost fără interes egoist, şi a fost marcată de binefacere dezinteresată. 

Capitolul 32
Clătinarea (Cernerea)

İ-am văzut pe unii cu credinţă puternică şi strigăte pline de suferinţă stăruind pe lângă Dumnezeu. Feţele lor erau palide şi marcate de îngrijorare profundă arătând lupta dinlăuntrul lor. Feţele lor arătau fermitate şi o mare seriozitate, în timp ce picături mari de sudoare au apărut pe frunţile lor şi au căzut jos. Din când în când feţele li se luminau de semnele aprobării lui Dumnezeu, şi iarăşi aceeaşi expresie solemnă, serioasă şi de îngrijorare se aşeza asupra lor. 

Îngeri răi s-au adunat în jurul lor, împingându-şi întunericul asupră-le, pentru a-L înlătura pe İsus din faţa lor, ca ochii să le fie atraşi spre întunericul care-i înconjura, şi ei să-şi piardă încrederea în Dumnezeu iar apoi să murmure împotriva Lui. Singura lor siguranţă era în a-şi ţine ochii îndreptaţi în sus. Îngerii aveau răspunderea peste poporul lui Dumnezeu, şi când atmosfera otrăvită de la aceşti îngeri răi era împinsă în jurul acestor îngrijoraţi, îngerii care îi aveau în grijă, îşi mişcau permanent aripile peste ei pentru a risipi întunericul gros care-i înconjura.

Am văzut că unii nu luau parte în această lucrare de suferinţă şi stăruinţă. Ei păreau indiferenţi şi nepăsători. Ei nu s-au împotrivit întunericului din jurul lor şi el i-a acoperit ca un nor gros. Îngerii lui Dumnezeu i-au părăsit şi s-au dus în ajutorul celor care se rugau cu stăruinţă. Am văzut îngerii lui Dumnezeu grăbindu-se în ajutorul celor care se luptau cu toată puterea lor să reziste acelor îngeri răi, şi încercau ei înşişi să se ajute chemându-L pe Dumnezeu cu stăruinţă. Dar îngerii i-au părăsit pe cei care nu făceau niciun efort să se ajute ei înşişi, şi i-am pierdut din vedere.

În timp ce aceştia care se rugau şi-au continuat strigătele stăruitoare, din când în când o rază de lumină de la İsus venea la ei, şi le încuraja inimile şi le lumina feţele.

Am întrebat ce înseamnă cernerea pe care o văzusem. Mi-a fost arătat că va fi cauzată de mărturia directă provocată de sfatul Martorului Adevărat pentru cei din Laodicea. Îşi va avea efectul asupra inimii celui care primeşte mărturia şi-l va face să ridice standardul şi să spună fără reţinere adevărul direct. Unii nu vor suporta această mărturie directă. Ei se vor ridica împotriva ei şi aceasta va cauza o cernere în poporul lui Dumnezeu.

Am văzut că mărturiei Martorului Adevărat nu i s-a dat atenţie nici pe jumătate. Mărturia solemnă de care atârnă destinul bisericii, a fost puţin apreciată, dacă nu chiar de tot neluată în seamă. Această mărturie trebuie să producă adâncă pocăinţă, şi toţi cei care o primesc cu adevărat, vor asculta de ea şi vor fi curăţiţi.

Îngerul a spus: „Ascultă!“ Curând am auzit un sunet care părea ca de multe instrumente muzicale, toate răsunând în acorduri perfecte, plăcute şi armonioase. Întrecea orice muzică pe care o auzisem vreodată. Părea să fie atât de plină de îndurare, compasiune şi bucurie înălţătoare şi sfântă. Mi-a străbătut întreaga fiinţă. Îngerul a spus: „Priveşte!“ Atenţia mi-a fost îndreptată spre grupul pe care-l văzusem înainte, care era clătinat cu putere. Mi-au fost arătaţi cei pe care îi văzusem înainte plângând şi rugându-se în chin sufletesc. Am văzut că grupul îngerilor protectori din jurul lor se dublase iar ei erau îmbrăcaţi cu o armură din cap până în picioare. Ei se mişcau în ordine exactă, hotărâţi ca o companie de soldaţi. Feţele lor arătau conflictul greu pe care-l înduraseră, lupta chinuitoare prin care trecuseră. Cu toate că feţele le erau marcate de o profundă suferinţă lăuntrică, străluceau acum de lumina şi slava cerului. Ei obţinuseră biruinţa, şi aceasta le-a produs cea mai profundă recunoştinţă şi bucurie sfântă.

Numărul celor din acest grup se micşorase. Unii fuseseră cernuţi şi lăsaţi pe drum. Cei nepăsători şi indiferenţi care nu se alăturaseră celor care preţuiau biruinţa şi mântuirea îndeajuns pentru a se zbate, a stărui şi a se ruga pentru ea, nu au obţinut-o. Şi ei au fost lăsaţi în urmă în întuneric, şi numărul lor a fost imediat refăcut de alţii care s-au prins de adevăr şi au venit în rândurile acestui grup. Îngerii răi încă se îngrămădeau în jurul lor dar nu puteau să aibă nicio putere asupra lor.

İ-am auzit pe cei îmbrăcaţi în armură rostind adevărul cu mare putere. Aceasta avea efect. İ-am văzut pe cei care fuseseră legaţi; unele soţii fuseseră legate de soţii lor, şi unii copii fuseseră legaţi de părinţii lor. Cei sinceri care fuseseră opriţi sau împiedicaţi să audă adevărul, acum s-au prins cu ardoare de adevărul rostit. Toată frica de rudele lor dispăruse. Doar adevărul era înălţat înaintea lor. Era mai drag şi mai preţios decât viaţa. Ei flămânziseră şi însetaseră după adevăr. Am întrebat ce făcuse această mare schimbare. Un înger a răspuns: „Este ploaia târzie; înviorarea de la prezenţa lui Dumnezeu; marea strigare a celui de-al treilea înger.“

O mare putere era cu aceşti aleşi. Îngerul a spus: „Priveşte!“ Atenţia mi-a fost îndreptată spre cei răi sau necredincioşi. Toţi erau agitaţi. Zelul şi puterea poporului lui Dumnezeu i-a întărâtat şi înfuriat. Confuzie, confuzie era în toate părţile. Am văzut măsuri luate împotriva acestui grup care avea puterea şi lumina lui Dumnezeu. Întunericul se îngroşa în jurul lui, totuşi ei stăteau acolo neclintiţi, aprobaţi de Dumnezeu şi încrezându-se în El. İ-am văzut nedumeriţi. Apoi i-am auzit strigând la Dumnezeu cu stăruinţă. Ziua şi noaptea strigătul lor nu a încetat. Am auzit aceste cuvinte: „Voia Ta Doamne să se facă! Dacă aceasta poate să dea slavă Numelui Tău, fă o cale de scăpare pentru poporul Tău! İzbăveşte-ne de păgânii care ne împresoară! Ei ne-au condamnat la moarte; dar braţul Tău poate să aducă mântuirea.“ Acestea sunt toate cuvintele pe care pot să mi le aduc aminte. Ei păreau să aibă un simţământ profund al nevredniciei lor, şi dădeau dovadă de supunere deplină faţă de voia lui Dumnezeu. Cu toate acestea, fiecare, fără nicio excepţie, se ruga cu stăruinţă şi se lupta ca İacov pentru eliberare.

La puţin timp după ce ei şi-au început strigătul stăruitor, îngerii, plini de milă, s-ar fi dus să-i elibereze. Dar un înger înalt care-i comanda nu le-a permis. El a spus „Voia lui Dumnezeu încă nu s-a împlinit. Ei trebuie să bea paharul. Trebuie să fie botezaţi cu botezul.“

Curând am auzit vocea lui Dumnezeu care a zguduit cerurile şi pământul. A fost un mare cutremur de pământ. Clădiri s-au dărâmat şi s-au prăbuşit peste tot. Apoi am auzit un strigăt triumfător de biruinţă, tare, melodios şi clar. M-am uitat la acest grup care cu puţin timp în urmă era într-o asemenea strâmtorare şi strânsoare. Robia lor se terminase. O lumină plină de slavă strălucea peste ei. Cât de frumoşi arătau ei atunci! Toată oboseala şi semnele îngrijorării dispăruseră. Sănătate şi frumuseţe se vedea pe fiecare faţă. Duşmanii lor, păgânii care îi înconjurau, au căzut ca morţi. Ei nu au putut să îndure lumina care strălucea asupra celor eliberaţi şi sfinţi. Această lumină şi slavă au rămas asupra lor până când İsus a fost văzut pe norii cerului, şi cei din grupul credincios şi încercat au fost schimbaţi într-o clipă, într-o clipeală din ochi, din slavă în slavă. Şi mormintele s-au deschis iar sfinţii au ieşit afară îmbrăcaţi în nemurire, strigând biruinţă asupra morţii şi mormântului, şi împreună cu sfinţii în viaţă au fost luaţi sus pentru a-L întâmpina pe Domnul lor în văzduh, în timp ce strigăte plăcute şi melodioase de slavă şi biruinţă erau pe orice limbă nemuritoare şi venind de pe toate buzele sfinţite şi sfinte.

Capitolul 33
Păcatele Babilonului

Am văzut starea diferitelor biserici de când cel de-al doilea înger a vestit căderea lor. Ele au devenit din ce în ce mai stricate, cu toate că poartă numele de urmaşi ai lui Hristos. Este cu neputinţă să le deosebeşti de lume. Predicatorii lor îşi iau textele din Cuvânt, dar predică lucruri liniştitoare. İnima firească nu simte nicio obiecţie împotriva acestor lucruri. Doar duhul şi puterea adevărului şi mântuirea lui Hristos sunt urâte de inima firească. Nu există nimic în predicile populare care să stârnească mânia lui Satana, să îi facă pe păcătoşi să tremure, sau să atragă atenţia inimii şi conştiinţei asupra realităţilor înfricoşătoare ale unei judecăţi care are să vină curând. Oamenii păcătoşi sunt în general mulţumiţi cu o formă fără evlavie adevărată, şi ei vor ajuta şi sprijini o asemenea religie. Îngerul a spus: „Nimic mai puţin decât întreaga armură a neprihănirii, nu poate birui şi menţine biruinţa asupra puterilor întunericului.“ Satana a luat pe deplin în stăpânire bisericile ca grup. Se iau în discuţie vorbele şi faptele oamenilor în locul adevărului clar şi tăios al Cuvântului lui Dumnezeu. Îngerul a spus: „Prietenia şi spiritul lumii sunt vrăjmăşie cu Dumnezeu.“ Când adevărul în simplitatea şi puterea lui, aşa cum este în İsus, este aşezat împotriva spiritului lumesc, trezeşte imediat duhul persecuţiei. Mulţi, foarte mulţi care pretind a fi creştini, nu L-au cunoscut pe Dumnezeu. Caracterul inimii fireşti nu a fost schimbat şi firea pământească rămâne în vrăjmăşie cu Dumnezeu. Ei sunt proprii slujitori credincioşi ai lui Satana, chiar dacă şi-au luat alt nume.

Am văzut că de când İsus a părăsit Locul Sfânt al Sanctuarului ceresc şi a intrat în a doua încăpere, bisericile au fost părăsite aşa cum au fost părăsiţi iudeii; şi ele s-au umplut cu oricare pasăre necurată şi urâtă. Am văzut o mare nelegiuire şi josnicie în biserici, cu toate că ei mărturisesc a fi creştini. Mărturisirea, rugăciunile şi apelurile lor sunt o urâciune înaintea lui Dumnezeu. Îngerul a spus: „Dumnezeu nu găseşte plăcere în adunările lor.“ Egoism, înşelătorie şi amăgire sunt practicate de ei fără mustrări de conştiinţă. Şi peste toate aceste trăsături rele ei aruncă mantaua religiei. Mi-a fost arătată mândria bisericilor cu numele. Dumnezeu nu era în gândurile lor, ci minţile lor fireşti se preocupă de ei înşişi. Ei îşi împodobesc sărmanele lor trupuri muritoare, şi apoi se uită la ei înşişi cu satisfacţie şi plăcere. İsus şi îngerii Lui se uită la ei cu mânie. Îngerul a spus: „Păcatele şi mândria lor au ajuns până la cer.“ Partea lor este pregătită. Dreptatea şi judecata au dormitat mult timp dar se vor trezi curând. „Răzbunarea este a Mea; Eu voi răsplăti“, zice Domnul. Ameninţările înspăimântătoare ale celui de-al treilea înger se vor împlini, şi ei vor bea din mânia lui Dumnezeu. O oaste nenumărată de îngeri răi se răspândesc peste întreg pământul. Bisericile şi grupările religioase se umplu cu ei. Şi ei se uită la grupările religioase cu mare bucurie; pentru că mantia religiei acoperă cele mai mari crime şi nelegiuiri.

Tot cerul se uită cu indignare: fiinţe umane, lucrarea lui Dumnezeu, reduse la adâncimile cele mai profunde ale degradării, şi aşezate de semenii lor la acelaşi nivel cu animalele. Pretinşi urmaşi ai acelui Mântuitor drag a cărui compasiune a fost întotdeauna trezită atunci când a fost martorul suferinţei omeneşti, se angajează cu zel în acest păcat mare şi grav şi fac negoţ cu sclavi şi suflete de oameni. Îngerii au notat totul. Este scris în carte. Lacrimile sclavelor şi sclavilor pioşi, ale taţilor, mamelor şi copiilor, fraţilor şi surorilor, sunt toate strânse în burduf în cer. O mare suferinţă, suferinţă umană, este purtată din loc în loc, şi cumpărată şi vândută. Dumnezeu îşi va reţine mânia doar încă puţin timp. Mânia Lui este aprinsă împotriva acestei naţiuni, şi îndeosebi împotriva grupărilor religioase, care au aprobat şi s-au angajat ele însele în acest comerţ îngrozitor. Asemenea nedreptate, asemenea asuprire, asemenea suferinţe, mulţi aşa-zişi urmaşi ai blândului şi smeritului İsus pot să vadă cu o indiferenţă lipsită de inimă. Şi mulţi dintre ei pot produce cu satisfacţie odioasă ei înşişi toată această suferinţă de nedescris, şi cu toate acestea îndrăznesc să se închine lui Dumnezeu. Este o adevărată batjocură, şi Satana tresaltă de bucurie în faţa ei, şi Îi reproşează lui İsus şi îngerilor Săi o asemenea nepotrivire, spunând cu triumf diabolic: „Aşa sunt cei care-L urmează pe Hristos!“

Aceşti aşa-zişi creştini citesc despre suferinţele martirilor, şi lacrimile le curg pe obraji. Ei se miră că oamenii au putut să aibă vreodată inimi atât de împietrite încât să practice asemenea cruzimi inumane faţă de semenii lor, când în acelaşi timp ei îi ţin pe semenii lor în sclavie. Şi aceasta nu este totul. Ei taie legăturile umane şi îi asupresc cu cruzime zi de zi pe semenii lor. Ei pot pricinui mari torturi inumane cu o cruzime neîndurătoare care s-ar compara bine cu cruzimea papiştilor şi păgânilor arătată faţă de urmaşii lui Hristos. Îngerul a spus: „Va fi mai suportabil pentru păgâni şi pentru papişti în ziua aplicării judecăţii lui Dumnezeu decât pentru asemenea oameni.“ Strigătele şi suferinţele celor asupriţi au ajuns la cer, şi îngerii stau uimiţi de suferinţa fără inimă, de nespus şi agonizantă, pe care oameni după chipul Creatorului lor o pricinuiesc semenilor lor. Îngerul a spus: „Numele acestora sunt scrise cu sânge, brăzdate de răni, şi inundate de lacrimi de suferinţă agonizantă şi arzătoare.“ Mânia lui Dumnezeu nu va înceta până când nu va face ţara luminii să bea drojdia din potirul mâniei Sale, şi până când nu va răsplăti Babilonului dublu: „Răsplătiţi-i cum v-a răsplătit ea, şi întoarceţi-i de două ori cât faptele ei. Turnaţi-i îndoit în potirul în care a amestecat ea!“

Am văzut că stăpânii de sclavi vor trebui să dea socoteală pentru sufletele sclavilor lor pe care i-au ţinut în ignoranţă; şi toate păcatele sclavilor vor fi puse asupra stăpânilor. Dumnezeu nu-i poate lua la cer pe sclavii care au fost ţinuţi în ignoranţă şi înjosire, neştiind nimic despre Dumnezeu sau despre Biblie, netemându-se de nimic în afara loviturilor de bici ale stăpânilor lor, şi neavând nici cel puţin o poziţie aşa de înaltă ca dobitoacele fără raţiune ale stăpânilor lor. Dar El face pentru ei cel mai bun lucru pe care un Dumnezeu milos îl poate face. Îi lasă să fie ca şi când n-ar fi fost; în timp ce stăpânii trebuie să sufere ultimele şapte plăgi, şi apoi să învie la cea de a doua înviere şi să sufere cea de a doua şi cea mai îngrozitoare moarte. Atunci mânia lui Dumnezeu se va potoli.

Capitolul 34
Marea strigare

Am văzut îngeri grăbindu-se încoace şi încolo în cer. Ei coborau pe pământ şi iarăşi se urcau în cer, pregătindu-se împlinirea unui eveniment important. Apoi am văzut un alt înger puternic însărcinat să coboare pe pământ şi să-şi unească glasul cu cel de-al treilea înger şi să-i dea putere şi forţă soliei lui. O mare putere şi slavă i-au fost date îngerului, şi atunci când a coborât, pământul s-a luminat de slava lui. Lumina care mergea înaintea lui şi venea în urma acestui înger, a pătruns pretutindeni atunci când el a strigat cu glas tare şi a zis: „A căzut, a căzut Babilonul cel mare! A ajuns un locaş al dracilor, o închisoare a oricărui duh necurat, o închisoare a oricărei păsări necurate şi urâte.“ Solia despre căderea Babilonului, aşa cum a fost dată de cel de-al doilea înger, este dată din nou, cu adăugarea rătăcirilor care intraseră în biserici din 1844 încoace. Lucrarea acestui înger vine la timpul potrivit şi se alătură ultimei mari lucrări ale soliei celui de-al treilea înger, atunci când ea se intensifică într-o mare strigare. Şi poporul lui Dumnezeu este pretutindeni pregătit pentru a fi tare în ceasul ispitei pe care va trebui să o înfrunte în curând. Am văzut o lumină mare aşezată asupra lui, şi ei s-au alăturat soliei şi au proclamat fără frică şi cu mare putere solia celui de-al treilea înger.

Îngeri au fost trimişi să-l ajute pe îngerul puternic din cer, şi am auzit voci care păreau să răsune pretutindeni: „İeşiţi din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiţi părtaşi la păcatele ei şi să nu fiţi loviţi cu urgiile ei! Pentru că păcatele ei s-au îngrămădit şi au ajuns până în cer; şi Dumnezeu Şi-a adus aminte de nelegiuirile ei.“ Această solie părea să fie o adăugare la cea de-a treia solie şi i s-a alăturat aşa cum strigătul de la miezul nopţii s-a alăturat soliei celui de-al doilea înger în 1844. Slava lui Dumnezeu s-a aşezat asupra sfinţilor răbdători care aşteptau, şi ei au dat fără teamă ultima avertizare solemnă, vestind căderea Babilonului, şi chemând poporul lui Dumnezeu să iasă afară din el, pentru ca să scape de soarta lui îngrozitoare.

Lumina care a fost revărsată asupra celor aşteptători a pătruns pretutindeni, şi cei din biserici care aveau ceva lumină, care nu auziseră şi nu respinseseră cele trei solii, au răspuns chemării şi au părăsit bisericile căzute. Mulţi ajunseseră la vârsta responsabilităţii de când aceste solii fuseseră date, şi lumina  a strălucit peste ei, şi ei au avut privilegiul să aleagă viaţa sau moartea. Unii au ales viaţa, şi au luat poziţie alături de cei care Îl aşteptau pe Domnul lor şi ţineau toate poruncile Sale. Cea de-a treia solie avea să-şi facă lucrarea; toţi aveau să fie încercaţi prin ea, iar cei preţioşi aveau să fie chemaţi afară din grupările religioase. O putere irezistibilă îi mişcă pe cei sinceri, în timp ce manifestarea puterii lui Dumnezeu îi înspăimântă şi îi reţine pe rude şi pe prieteni, şi ei nu îndrăznesc şi nici nu au puterea să-i împiedice pe cei care simt lucrarea Duhului lui Dumnezeu asupra lor. Ultima strigare este dusă chiar la bieţii sclavi, şi cei pioşi dintre ei, cu o expresie umilă, revarsă cântările lor de bucurie excesivă la perspectiva eliberării lor fericite, şi stăpânii lor nu-i pot împiedica; pentru că teama şi surprinderea îi ţin tăcuţi. Se fac mari minuni, cei bolnavi sunt vindecaţi, şi semne şi minuni îi însoţesc pe credincioşi. Dumnezeu este în lucrare, şi fiecare sfânt, nefiindu-i frică de urmări, îşi urmează convingerile propriei sale conştiinţe, şi se alătură celor care ţin toate poruncile lui Dumnezeu; şi ei vestesc pretutindeni cu putere cea de-a treia solie. Am văzut că cea de-a treia solie avea să se încheie cu o putere şi forţă care întreceau cu mult strigătul de la miezul nopţii.

Slujitorii lui Dumnezeu, înzestraţi cu putere de sus, cu feţele luminate, şi strălucind de consacrare sfântă, au mers să-şi îndeplinească lucrarea, şi să vestească solia din cer. Suflete care erau răspândite peste tot prin grupările religioase au răspuns chemării, şi cei preţioşi au fost grăbiţi să iasă afară din bisericile condamnate, aşa cum Lot a fost grăbit să iasă afară din Sodoma înaintea distrugerii ei. Poporul lui Dumnezeu a fost pregătit şi întărit de slava deosebit de mare care a căzut asupra lui în mare abundenţă, pregătindu-l să îndure ceasul ispitei. Am auzit peste tot o mulţime de voci spunând: „Aici este răbdarea sfinţilor, care păzesc poruncile lui Dumnezeu şi credinţa lui İsus.“

Capitolul 35
Solia a treia încheiată

Atenţia mi-a fost îndreptată spre timpul când solia celui de-al treilea înger se încheia. Puterea lui Dumnezeu fusese asupra poporului Său. Ei îşi împliniseră lucrarea şi erau pregătiţi pentru ceasul încercării dinaintea lor. Ei primiseră ploaia târzie, sau înviorarea de la Faţa Domnului, şi mărturia vie fusese reînviată. Ultima mare avertizare fusese vestită pretutindeni, şi îi întărâtase şi înfuriase pe locuitorii pământului, care nu voiau să primească solia.

Am văzut îngeri grăbindu-se încoace şi încolo în cer. Un înger s-a întors de pe pământ cu o călimară de cerneală la brâu, şi İ-a raportat lui İsus că lucrul lui a fost îndeplinit, şi că sfinţii fuseseră număraţi şi sigilaţi. Apoi L-am văzut pe İsus care slujise înaintea chivotului conţinând cele zece porunci, aruncând jos cădelniţa. El Şi-a ridicat mâinile în sus şi a zis cu voce tare: „S-a împlinit.“ Şi toată oastea îngerească şi-a dat jos coroanele atunci când İsus a făcut declaraţia solemnă: „Cine este nedrept, să fie nedrept şi mai departe; cine este întinat, să se întineze şi mai departe; cine este fără prihană să trăiască şi mai departe fără prihană. Şi cine este sfânt, să se sfinţească şi mai departe!“

Am văzut că fiecare caz era atunci hotărât pentru viaţă sau moarte. İsus ştersese păcatele poporului Său. El Îşi primise Împărăţia şi ispăşirea fusese făcută pentru supuşii Împărăţiei Sale. În timp ce İsus slujise în Sanctuar, judecata continuase pentru cei drepţi morţi şi apoi pentru cei drepţi în viaţă. Supuşii Împărăţiei Lui fuseseră strânşi. Nunta Mielului se terminase. Şi domnia şi măreţia împărăţiilor de sub întreg cerul, au fost date lui İsus, şi moştenitorilor mântuirii, şi İsus avea să domnească drept Împărat al împăraţilor şi Domn al domnilor.

Când İsus a ieşit afară din Locul Preasfânt, am auzit sunetul clopoţeilor de pe veşmântul Său, şi atunci când El a ieşit, un nor de întuneric i-a acoperit pe locuitorii pământului. Atunci nu mai era niciun mijlocitor între omul vinovat şi un Dumnezeu insultat. Atâta vreme cât İsus stătuse între Dumnezeu şi omul vinovat, o protecţie fusese peste oameni; dar când İsus a păşit afară din locul dintre om şi Tatăl, protecţia a fost îndepărtată, şi Satana a avut controlul asupra omului. Era imposibil ca plăgile să fie revărsate în timp ce İsus slujea în Sanctuar; dar când lucrarea Lui acolo este terminată, când mijlocirea lui se încheie, nu există nimic care să oprească mânia lui Dumnezeu, şi ea izbucneşte cu furie peste capul lipsit de apărare al păcătosului vinovat, care a dispreţuit mântuirea şi a urât mustrarea. Sfinţii din acel timp înfricoşător, după încheierea mijlocirii lui İsus, trăiau în faţa unui Dumnezeu sfânt fără un mijlocitor. Fiecare caz era hotărât, fiecare piatră preţioasă numărată. İsus a zăbovit o clipă în prima încăpere a Sanctuarului ceresc, şi păcatele care fuseseră mărturisite în timp ce El se afla în Locul Preasfânt, El le-a pus înapoi asupra iniţiatorului păcatului, Diavolul. El trebuie să sufere pedeapsa pentru aceste păcate.

Apoi L-am văzut pe İsus dezbrăcându-se de veşmântul Său preoţesc, şi S-a îmbrăcat cu hainele cele mai împărăteşti – pe capul Lui erau multe coroane, o coroană în alta – şi înconjurat de oastea îngerească, a părăsit cerul. Plăgile au căzut asupra locuitorilor pământului. Unii Îl acuzau pe Dumnezeu şi Îl blestemau. Alţii s-au dus repede la poporul lui Dumnezeu, şi s-au rugat să fie învăţaţi cum să scape de judecăţile lui Dumnezeu. Dar sfinţii nu aveau nimic pentru ei. Ultima lacrimă pentru păcătoşi fusese vărsată, ultima rugăciune agonizantă fusese adusă, ultima povară fusese purtată. Vocea dulce a îndurării nu avea să-i mai îmbie. Ultima notă de avertizare fusese dată. Când sfinţii şi tot cerul erau interesaţi de mântuirea lor, ei nu au avut niciun interes pentru ei înşişi. Moartea şi viaţa fuseseră puse înaintea lor. Mulţi au dorit viaţa; dar nu au făcut niciun efort pentru a o obţine. Ei nu au ales viaţa, iar acum nu mai era sânge de ispăşire pentru a curăţi păcătoşii, nici un Mântuitor milos care să intervină pentru ei şi să strige: „Cruţă, cruţă păcătoşii încă puţin.“ Tot cerul se unise cu İsus atunci când a auzit cuvintele înfricoşătoare: „S-a împlinit, s-a sfârşit.“ Planul mântuirii fusese împlinit. Dar puţini aleseseră să accepte planul. İar când glasul dulce al îndurării a încetat, i-a cuprins spaima şi groaza. Cu claritate înspăimântătoare ei aud: „Prea târziu! Prea târziu!“

Cei care nu preţuiseră cuvântul lui Dumnezeu alergau încoace şi încolo. Ei rătăceau de la o mare la alta, şi de la miazănoapte la răsărit, pentru a căuta cuvântul Domnului. Îngerul a spus: „Nu-l vor găsi.“ Este foamete în ţară. Nu foamete de pâine, nici sete de apă, ci de a auzi cuvintele Domnului. Ce nu ar da ei pentru un cuvânt de aprobare din partea lui Dumnezeu? Dar nu, ei trebuie să înfometeze şi să înseteze mai departe. Zi după zi ei au dispreţuit mântuirea, şi au preţuit plăcerea pământească şi bogăţiile pământeşti mai presus de orice atracţie şi comoară cerească. Ei L-au respins pe İsus şi İ-au dispreţuit sfinţii. Întinăciunea lor trebuia să rămână întinăciune pentru totdeauna.

O mare parte dintre cei răi era foarte înfuriată atunci când suferea efectele plăgilor. Era o scenă de chin înspăimântător. Părinţii le reproşau amar copiilor lor, iar copiii le reproşau părinţilor lor, fraţii surorilor lor, şi surorile fraţilor lor.  Strigăte puternice, tânguitoare se auzeau în orice direcţie: „Tu m-ai oprit de la a primi adevărul, care m-ar fi salvat din acest ceas cumplit.“ Oamenii se întorceau spre predicatori cu ură amară, şi le reproşau spunându-le: „Nu ne-aţi avertizat. Ne-aţi spus că toată lumea avea să fie convertită şi aţi strigat «Pace, pace» pentru a linişti orice teamă care se ridica. Nu ne-aţi spus despre acest ceas, şi despre cei care ne-au prevenit de el, aţi spus că sunt fanatici şi oameni răi care ne-ar duce la pieire.“ Dar am văzut că predicatorii nu au scăpat de mânia lui Dumnezeu. Suferinţele lor erau de zece ori mai mari decât cele ale oamenilor lor.

Capitolul 36
Vremea strâmtorării lui Iacov

İ-am văzut pe sfinţi părăsind oraşele şi satele, unindu-se în grupuri şi trăind în locurile cele mai singuratice. Îngerii le asigurau hrana şi apa; dar cei răi sufereau de foame şi de sete. Apoi i-am văzut pe conducătorii lumii sfătuindu-se împreună, şi Satana şi îngerii lui erau ocupaţi în jurul lor. Am văzut un înscris şi copii ale lui răspândite în diferite părţi ale pământului, dând ordine ca dacă sfinţii nu aveau să renunţe la credinţa lor ciudată, să renunţe la Sabat şi să păzească prima zi, oamenii aveau libertatea, ca după o anumită perioadă de timp, să-i omoare. Dar în această vreme sfinţii erau liniştiţi şi stăpâni pe sine, încrezându-se în Dumnezeu, şi bazându-se pe făgăduinţa Sa că va fi făcută o cale de scăpare pentru ei. În unele locuri, înaintea timpului pentru executarea ordinului, cei răi s-au năpustit asupra sfinţilor pentru a-i omorî; dar îngeri sub formă de războinici s-au luptat pentru ei. Satana îşi dorea să aibă privilegiul de a-i nimici pe sfinţii celui Prea Înalt; dar İsus le-a cerut îngerilor Săi să vegheze asupra lor, pentru că Dumnezeu va fi onorat prin facerea unui legământ cu cei care ţinuseră Legea Sa în faţa necredincioşilor care îi înconjurau. Şi İsus va fi onorat când cei sfinţi şi aşteptători, care Îl aşteptaseră atât de mult timp, vor fi luaţi la cer fără a vedea moartea.

Curând i-am văzut pe sfinţi suferind de un mare chin sufletesc. Ei păreau să fie înconjuraţi de locuitorii răi ai pământului. Totul părea împotriva lor. Unii au început să se teamă că Dumnezeu îi lăsase în cele din urmă să piară în mâinile celor răi. Dar dacă ochii ar fi putut să li se deschidă, ei s-ar fi văzut înconjuraţi de îngerii lui Dumnezeu. Apoi venea mulţimea celor nelegiuiţi şi înfuriaţi, iar apoi o mulţime de îngeri răi, zorindu-i pe cei nelegiuiţi să-i omoare pe sfinţi. Dar atunci când încercau să se apropie de ei, trebuiau mai întâi să treacă de această companie de îngeri puternici şi sfinţi, ceea ce a fost imposibil. Îngerii lui Dumnezeu îi făceau să se retragă, şi îi făceau şi pe îngerii răi care îi împingeau de jur împrejur, să dea înapoi. A fost un ceas de agonie teribilă şi înfricoşătoare pentru sfinţi. Ei strigau zi şi noapte la Dumnezeu pentru izbăvire. După aparenţele exterioare nu era nicio posibilitate pentru scăparea lor. Cei răi îşi începuseră deja triumful şi strigau: „De ce nu vă izbăveşte Dumnezeul vostru din mâinile noastre? De ce nu vă înălţaţi pentru a vă scăpa vieţile?“ Sfinţii nu-i luau în seamă. Ei se luptau cu Dumnezeu ca İacov. Îngerii doreau să-i scape, dar ei trebuiau să mai aştepte încă puţin, să bea paharul, şi să fie botezaţi cu botezul. Îngerii, credincioşi răspunderii lor, şi-au continuat vegherea. Timpul se apropiase când Dumnezeu avea să-Şi arate marea Sa putere şi să-i elibereze în slavă. Dumnezeu nu avea să îngăduie ca Numele Său să fie batjocorit printre cei necredincioşi. Pentru slava Numelui Său, El avea să-i izbăvească pe toţi cei care Îl aşteptaseră cu răbdare, şi ale căror nume erau scrise în carte.

Atenţia mi-a fost îndreptată înapoi spre credinciosul Noe. Ploaia a căzut şi potopul a venit. Noe şi familia lui intraseră în arcă, şi Dumnezeu i-a închis înăuntru. Noe îi avertizase cu credincioşie pe locuitorii lumii vechi în timp ce ei îşi bătuseră joc de el şi-l luaseră în râs. Şi în tip ce apele cădeau pe pământ, şi unul după altul se înecau, ei se uitau la acea arcă de care îşi bătuseră joc atât de mult, plutind în siguranţă pe ape, păstrându-l în viaţă pe credinciosul Noe şi pe familia lui. Tot aşa am văzut că poporul lui Dumnezeu, care avertizase lumea de apropiata Sa mânie, avea să fie salvat. Ei îi avertizaseră cu credincioşie pe locuitorii pământului, şi Dumnezeu nu le va îngădui celor răi să-i nimicească pe cei care aşteptau să fie luaţi la cer, şi care nu aveau să se supună decretului fiarei sau să primească semnul ei. Am văzut că dacă celor răi li s-ar fi permis să-i omoare pe cei sfinţi, Satana şi toată oştirea lui rea, şi toţi cei care Îl urăsc pe Dumnezeu, ar fi fost satisfăcuţi. O, ce triumf ar fi pentru maiestatea sa satanică să aibă putere în ultima luptă de încheiere asupra celor care aşteptaseră atât de mult timp să-L vadă pe Cel pe care-L iubeau. Cei care-şi bătuseră joc de ideea înălţării sfinţilor, vor fi martori la grija lui Dumnezeu pentru poporul Său şi la izbăvirea lor plină de slavă.

Atunci când sfinţii au părăsit oraşele şi satele, ei au fost urmăriţi de cei răi. Ei şi-au ridicat săbiile pentru a-i ucide pe sfinţi, dar ele s-au rupt şi au căzut la fel de neputincioase ca nişte paie. Îngerii lui Dumnezeu i-au protejat pe sfinţi. Atunci când ei au strigat zi şi noapte pentru izbăvire, strigătul lor a ajuns sus înaintea lui Dumnezeu.

Capitolul 37
Eliberarea sfinţilor

Era miezul nopţii când Dumnezeu a ales să-şi elibereze poporul. În timp ce cei răi îşi băteau joc de ei în jurul lor, deodată a apărut soarele strălucind în puterea sa, şi luna s-a oprit. Cei răi au privit scena cu uimire. Semne şi minuni au urmat într-o succesiune rapidă. Totul părea deviat de la cursul său normal. Cei sfinţi au privit semnele eliberării lor cu bucurie solemnă.

Râurile au încetat să mai curgă. Nori negri, grei au apărut şi s-au ciocnit unii de alţii. Dar exista un loc luminos unde se aşezase slava, de unde venea vocea lui Dumnezeu, ca un glas de ape multe, care a zguduit cerurile şi pământul. A fost un mare cutremur de pământ. Mormintele s-au deschis, şi cei care muriseră în credinţă sub solia celui de-al treilea înger, ţinând Sabatul, au ieşit afară din paturile lor de ţărână, proslăviţi, pentru a auzi legământul de pace pe care Dumnezeu avea să-l facă cu cei care ţinuseră Legea Sa.

Cerul s-a deschis şi s-a închis, şi era în agitaţie. Munţii tremurau ca o trestie în vânt, şi aruncau stânci colţuroase peste tot împrejur. Marea fierbea ca o oală şi arunca pietre pe uscat. Şi când Dumnezeu a spus ziua şi ceasul venirii lui İsus, şi a rostit legământul cel veşnic pentru poporul Său, El a rostit o frază, apoi a făcut pauză în timp ce cuvintele se rostogoleau pe pământ. İsraelul lui Dumnezeu stătea cu ochii aţintiţi în sus, ascultând cuvintele care veneau din gura lui İehova, şi se rostogoleau pe pământ ca bubuiturile unui tunet foarte puternic. Era înfricoşător de solemn. La sfârşitul fiecărei fraze sfinţii strigau: „Slavă! Aleluia!“ Feţele le erau luminate de slava lui Dumnezeu, şi străluceau de slavă la fel ca faţa lui Moise atunci când el a coborât de pe Sinai. Cei răi nu puteau să se uite la ei din cauza slavei. Şi atunci când binecuvântarea care nu se va sfârşi niciodată a fost pronunţată peste cei care Îl onoraseră pe Dumnezeu prin ţinerea Sabatului Său sfânt, a fost un strigăt puternic de biruinţă asupra fiarei şi asupra icoanei ei.

Apoi a început anul de bucurie, când pământul trebuia să se odihnească. İ-am văzut pe sclavii pioşi ridicându-se în triumf şi biruinţă, scuturându-şi lanţurile care-i ţineau legaţi, în timp ce stăpânii lor răi erau în nedumerire şi nu ştiau ce să facă; pentru că cei nelegiuiţi nu puteau să înţeleagă cuvintele glasului lui Dumnezeu. Curând a apărut marele nor alb. Pe el şedea Fiul omului.

La început când acest nor a apărut în depărtare părea foarte mic. Îngerul a spus că era semnul Fiului omului. Şi atunci când norul s-a apropiat de pământ, noi am putut să vedem slava şi măreţia deosebit de mari ale lui İsus, atunci când El a ieşit ca să biruie. Un cortegiu sfânt de îngeri, cu coroanele lor luminoase şi strălucitoare pe cap, Îl însoţeau în drumul Său. Nicio limbă nu poate descrie slava acestei scene. Norul viu de o măreţie şi slavă neîntrecute, a venit tot mai aproape, şi noi am putut să vedem clar persoana dragă a lui İsus. El nu purta o coroană de spini, ci o coroană de slavă Îi acoperea fruntea sfântă. Pe haina şi pe coapsa Lui era scris un nume: �Împăratul împăraţilor şi Domnul domnilor“. Ochii Săi erau ca o flacără de foc, picioarele Sale păreau ca de aramă strălucitoare, şi vocea lui era ca multe instrumente muzicale. Chipul Său era aşa de strălucitor ca soarele la amiază. Pământul tremura înaintea lui, şi cerul s-a strâns ca o carte de piele pe care o faci sul. Şi toţi munţii şi toate ostroavele s-au mutat din locurile lor. Împăraţii pământului, domnitorii, căpitanii oştilor, cei bogaţi şi cei puternici, toţi robii şi toţi oamenii slobozi s-au ascuns în peşteri şi în stâncile munţilor. Şi ziceau munţilor şi stâncilor: „Cădeţi peste noi şi ascundeţi-ne de faţa Celui ce şade pe scaunul de domnie şi de mânia Mielului; căci a venit ziua cea mare a mâniei Lui, şi cine poate sta în picioare?“

Cei care cu puţin timp înainte i-ar fi nimicit de pe pământ pe copiii credincioşi ai lui Dumnezeu, trebuiau să fie martorii slavei lui Dumnezeu care se aşezase peste aceştia. Ei i-au văzut proslăviţi. Şi în mijlocul tuturor acestor scene înspăimântătoare, ei au auzit glasurile celor sfinţi spunând în sunete de bucurie: „İată, acesta este Dumnezeul nostru, pe El L-am aşteptat, şi El ne va mântui.“ Pământul s-a zguduit cu putere atunci când vocea Fiului lui Dumnezeu i-a chemat afară pe sfinţii care dormeau. Ei au răspuns chemării şi au ieşit afară îmbrăcaţi în nemurire plină de slavă, strigând: „Biruinţă! Biruinţă peste moarte şi mormânt! Unde îţi este boldul, moarte? Unde îţi este biruinţa, mormântule?“ Apoi sfinţii în viaţă şi cei înviaţi şi-au înălţat glasurile într-un strigăt de biruinţă prelung şi plin de emoţie. Acele trupuri bolnave care intraseră în mormânt s-au ridicat cu sănătate şi vigoare nemuritoare. Sfinţii în viaţă au fost schimbaţi într-o clipă, într-o clipeală din ochi şi au fost luaţi sus cu cei înviaţi, şi împreună ei Îl întâmpină pe Domnul lor în văzduh. O ce întâlnire plină de slavă! Prieteni pe care moartea îi separase s-au reunit, pentru a nu se mai despărţi niciodată.

De fiecare parte a carului de nor erau aripi, şi sub el erau roţi vii. Şi în timp ce carul de nor se înălţa, roţile strigau „Sfânt“, şi aripile în timp ce se mişcau strigau „Sfânt“, iar cortegiul de îngeri sfinţi din jurul norului striga „Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul Dumnezeu cel Atotputernic“. İar sfinţii de pe nor strigau „Slavă, Aleluia“. Şi carul s-a înălţat spre cetatea sfântă. Înainte de a intra în cetatea sfântă, sfinţii au fost aranjaţi într-un careu desăvârşit, cu İsus în mijloc. Capul şi umerii Săi erau deasupra sfinţilor, şi deasupra îngerilor. Înfăţişarea Sa maiestoasă şi chipul său drag puteau fi văzute de toţi cei din careu.

Capitolul 38
Răsplata sfinţilor

Am văzut un număr foarte mare de îngeri aducând din cetate coroane pline de slavă; câte o coroană pentru fiecare sfânt cu numele lui scris pe ea. Şi atunci când İsus a cerut coroanele, îngerii İ le-au adus, şi iubitul İsus cu propria Sa mână dreaptă a pus coroanele pe capetele sfinţilor. În acelaşi fel, îngerii au adus harpele şi İsus li le-a dat de asemenea sfinţilor. Îngerii comandanţi au dat primii tonul şi apoi toate vocile s-au înălţat într-o cântare de laudă plină de recunoştinţă şi fericire, şi toate mâinile au trecut cu îndemânare peste corzile harpelor, producând o muzică melodioasă în acorduri plăcute şi desăvârşite. Apoi L-am văzut pe İsus conducând grupul celor răscumpăraţi spre poarta cetăţii. El a apucat poarta şi a împins-o înapoi pe balamalele ei strălucitoare, şi le-a zis neamurilor care ţinuseră adevărul, să intre înăuntru. În cetate era totul pentru a încânta ochiul. Ei au văzut pretutindeni o mare slavă. Apoi İsus S-a uitat la sfinţii Săi răscumpăraţi; feţele lor străluceau de slavă; şi atunci când Şi-a oprit ochii plini de iubire asupra lor, El a spus cu glasul Lui plăcut şi melodios: „Mă uit la truda sufletului Meu şi sunt mulţumit. Această mare slavă este a voastră ca să vă bucuraţi veşnic. Suferinţele voastre s-au terminat. Moartea nu va mai fi. Nu va mai fi nici tânguire, nici ţipăt, nici durere.“ Am văzut oastea celor răscumpăraţi plecându-se şi aruncându-şi coroanele strălucitoare la picioarele lui İsus, şi apoi, când mâna lui dragă i-a ridicat, ei şi-au atins harpele de aur şi au umplut tot cerul cu muzica şi cântările lor pentru Miel.

L-am văzut apoi pe İsus ducând oastea celor răscumpăraţi la pomul vieţii, şi noi am auzit iarăşi vocea Lui dragă, mai plăcută decât orice muzică ce a ajuns vreodată la urechea muritoare, spunând: „Frunzele acestui pom sunt pentru vindecarea neamurilor. Mâncaţi toţi din ele.“ În pomul vieţii erau cele mai frumoase fructe, din care sfinţii puteau să mănânce cât voiau. În cetate era un scaun de domnie de o mare slavă, şi de sub el izvora un râu curat cu apa vieţii, limpede cum e cristalul. De fiecare parte a acestui râu al vieţii era pomul vieţii. Pe malurile râului erau pomi frumoşi care făceau fructe bune de mâncat. Limba este cu totul prea neputincioasă pentru a încerca să descrie cerul. În timp ce scena se desfăşoară în faţa mea, mă pierd de uimire şi sunt dusă de splendoarea fără egal şi de slava deosebit de mare. Pun tocul jos şi exclam: „O, ce iubire! Ce iubire minunată!“ Exprimarea cea mai înaltă nu poate să descrie slava cerului, şi nici profunzimea de neîntrecut a dragostei unui Mântuitor.

Capitolul 39
Pământul pustiit

Apoi am privit pământul. Cei răi erau morţi şi trupurile lor zăceau pe faţa pământului. Locuitorii pământului suferiseră mânia lui Dumnezeu prin ultimele şapte plăgi. Ei îşi muşcaseră limbile de durere şi Îl blestemaseră pe Dumnezeu. Păstorii falşi fuseseră ţinte importante ale mâniei lui İehova. Ochii li se mistuiseră în orbite, şi limbile în gură, în timp ce ei stăteau în picioare. După ce sfinţii fuseseră eliberaţi de vocea lui Dumnezeu, cei din mulţimea celor răi şi-au întors furia unii împotriva altora. Pământul părea să fie inundat cu sânge, şi trupuri moarte erau de la un capăt al pământului până la celălalt.

Pământul era în cea mai devastată stare. Oraşe şi sate, dărâmate de cutremur, zăceau în mormane. Munţii se mişcaseră din locurile lor, lăsând gropi mari în urmă. Marea aruncase afară pe pământ stânci colţuroase, şi stânci fuseseră smulse din pământ şi erau împrăştiate peste toată suprafaţa sa. Pământul arăta ca un ţinut sălbatic pustiit. Copaci mari fuseseră scoşi din rădăcină şi răspândiţi pe pământ. Aici este locuinţa lui Satana împreună cu îngerii lui răi de-a lungul celor 1.000 de ani. Aici vor fi ţinuţi închişi, şi ei vor pribegi încoace şi încolo pe faţa distrusă a pământului, şi vor vedea urmările răzvrătirii lui împotriva Legii lui Dumnezeu. De urmările blestemului pe care el l-a cauzat, poate să se bucure de-a lungul celor 1.000 de ani. Limitat doar la pământ, el nu va avea privilegiul să meargă peste tot la alte planete pentru a-i ispiti şi necăji pe cei care nu au căzut. Satana suferă în acest timp extrem de mult. De la căderea lui, trăsăturile sale rele de caracter fuseseră folosite continuu. El este atunci deposedat de puterea lui şi lăsat să mediteze asupra rolului pe care l-a jucat de la căderea lui, şi să privească înainte cu tremur şi groază la viitorul înfricoşător, atunci când el va trebui să sufere pentru tot răul pe care l-a făcut, şi să fie pedepsit pentru toate păcatele pe care le-a determinat să fie comise.

Apoi am auzit strigăte de biruinţă venind de la îngeri şi de la sfinţii răscumpăraţi, care răsunau ca zece mii de instrumente muzicale, pentru că ei nu aveau să mai fie necăjiţi şi ispitiţi de Diavol, iar locuitorii altor lumi fuseseră scăpaţi de prezenţa sa şi ispitele lui.

Apoi am văzut nişte scaune de domnie, şi İsus şi sfinţii răscumpăraţi s-au aşezat pe ele. Şi sfinţii au domnit ca împăraţi şi preoţi ai lui Dumnezeu, şi morţii nelegiuiţi au fost judecaţi, şi faptele lor au fost comparate cu codul de legi, Cuvântul lui Dumnezeu, şi ei au fost judecaţi după faptele făcute în trup. İsus, împreună cu sfinţii, a măsurat celor răi partea pe care trebuiau să o sufere, după faptele lor; şi aceasta a fost scrisă în cartea morţii, şi însemnată în dreptul numelor lor. Satana şi îngerii lui au fost de asemenea judecaţi de İsus şi de sfinţi. Pedeapsa lui Satana avea să fie cu mult mai mare decât cea a celor pe care el îi amăgise. Depăşea cu atât de mult pedeapsa lor încât nu poate fi comparată cu a lor. După ce toţi cei pe care el îi amăgise aveau să piară, Satana avea să mai trăiască şi să sufere încă mult mai mult.

După ce judecarea morţilor nelegiuiţi a fost terminată, la sfârşitul celor o mie de ani, İsus a părăsit Cetatea şi o suită din oastea cerească L-a urmat. Sfinţii au mers de asemenea cu El. İsus a coborât pe un munte mare şi măreţ, care de îndată ce picioarele Lui l-au atins,  s-a despicat în două şi a devenit o vale foarte mare. Apoi ne-am uitat în sus şi am văzut Cetatea cea mare şi frumoasă, cu douăsprezece temelii, douăsprezece porţi, câte trei de fiecare parte şi câte un înger la fiecare poartă. Noi am strigat: „Cetatea! Cetatea cea mare! Se coboară din cer de la Dumnezeu!“ Şi ea s-a coborât în toată strălucirea şi slava ei orbitoare şi s-a aşezat în valea foarte mare pe care İsus o pregătise pentru ea.

Capitolul 40
A doua înviere

Apoi İsus cu tot cortegiul sfânt de îngeri şi toţi sfinţii răscumpăraţi, au părăsit Cetatea. Îngerii sfinţi Îl înconjurau pe İsus şi Îl însoţeau în drumul Său, şi alaiul sfinţilor răscumpăraţi îi urma. Apoi cu o măreţie foarte mare şi înfricoşătoare, İsus i-a chemat afară pe morţii nelegiuiţi. Şi atunci când ei au ieşit afară cu aceleaşi trupuri slăbite şi bolnave cu care intraseră în mormânt, ce spectacol! Ce scenă! La prima înviere toţi ieşiseră afară în floarea nemuririi; dar la a doua, semnele blestemului sunt vizibile în toţi. Împăraţi şi oamenii nobili ai lumii au venit afară împreună cu cei josnici şi de jos, învăţaţi şi neînvăţaţi. Toţi Îl privesc pe Fiul omului; şi chiar acei oameni care L-au dispreţuit şi şi-au bătut joc de İsus, şi L-au bătut cu trestia şi care au pus coroana de spini pe fruntea Sa sfântă, Îl privesc în toată măreţia Lui împărătească. Cei care L-au scuipat în ceasul încercării Sale, acum îşi întorc faţa de la privirea Sa pătrunzătoare şi de la slava feţei Sale. Cei care au bătut cuiele în mâinile şi picioarele Sale, privesc acum semnele răstignirii Lui. Cei care İ-au străpuns cu suliţa coasta văd semnele cruzimii lor pe corpul Lui. Şi ei ştiu că El este chiar Acela pe care L-au răstignit şi de care au râs în chinul Său de moarte. Şi atunci se înalţă un bocet prelung de chin în timp ce ei fug să se ascundă de prezenţa Împăratului împăraţilor şi Domnului domnilor.

Toţi caută să se ascundă în stânci şi să se ferească de slava înspăimântătoare a Celui pe care odată L-au dispreţuit. În timp ce sunt copleşiţi şi îndureraţi de măreţia şi slava Sa deosebită, ei îşi ridică vocile într-un glas, şi cu claritate înspăimântătoare exclamă: „Binecuvโntat este Cel ce vine ๎n Numele Domnului!“

Atunci İsus şi îngerii sfinţi, însoţiţi de toţi sfinţii, se duc iarăşi în Cetate, şi bocetele şi tânguirile amare ale celor nelegiuiţi condamnaţi, umplu văzduhul. Apoi am văzut că Satana şi-a reluat lucrarea. El a trecut printre supuşii lui, şi i-a întărit pe cei neputincioşi şi slabi, iar apoi le-a spus că el şi îngerii lui erau puternici. Apoi el a arătat spre milioanele nenumărate care fuseseră înviate. Acolo erau mari războinici şi împăraţi care erau foarte pricepuţi în luptă şi care cuceriseră împărăţii. Şi acolo erau uriaşi puternici şi bărbaţi care fuseseră viteji şi care nu pierduseră niciodată vreo bătălie. Acolo era mândrul şi ambiţiosul Napoleon a cărui apropiere făcuse împărăţii să tremure. Acolo stăteau bărbaţi de o înălţime foarte mare şi de o ţinută demnă şi impunătoare care căzuseră în luptă. Ei căzuseră în timp ce însetau după victorie. Atunci când au venit afară din mormintele lor, ei şi-au reluat firul gândurilor acolo unde se oprise la moarte. Ei aveau acelaşi spirit de cucerire care-i stăpânea atunci când căzuseră. Satana se sfătuieşte cu îngerii lui, iar apoi cu acei împăraţi, cuceritori şi bărbaţi puternici. Apoi el se uită peste armata imensă şi le spune că grupul din Cetate este mic şi slab, şi că ei pot să se ducă să ia acea Cetate, să-i arunce afară pe locuitorii ei, şi să aibă bogăţiile şi slava sa pentru ei înşişi.

Satana reuşeşte să-i amăgească, şi toţi încep imediat să se pregătească de luptă. Ei construiesc arme de război; pentru că în acea armată imensă sunt mulţi bărbaţi pricepuţi. Şi apoi, cu Satana în fruntea lor, mulţimea se pune în mişcare. Împăraţi şi războinici urmează imediat după Satana, iar apoi vine mulţimea în companii. Fiecare companie are un comandant, şi se vede ordine atunci când ei mărşăluiesc pe suprafaţa distrusă a pământului către Cetatea sfântă. İsus închide porţile Cetăţii, şi această armată imensă o înconjoară şi se pun în poziţie de luptă. Ei pregătiseră tot felul de instrumente de război, aşteptându-se să aibă o luptă crâncenă. Ei se aranjează în jurul Cetăţii. İsus şi toată oastea îngerească cu coroanele strălucitoare pe cap, şi toţi sfinţii cu coroanele lor luminoase se urcă pe vârful zidului Cetăţii. İsus vorbeşte cu măreţie spunând: „Priviţi, voi păcătoşilor, răsplata celor drepţi! Şi priviţi voi, răscumpăraţii Mei, răsplata celor nelegiuiţi!“ Mulţimea imensă se uită la grupul plin de slavă de pe zidurile Cetăţii. Şi atunci când văd strălucirea coroanelor lor luminoase, şi le văd feţele radiind de slavă, reflectând chipul lui İsus, iar apoi văd slava neîntrecută şi măreţia Împăratului împăraţilor şi Domnului domnilor, curajul îi părăseşte. Simţământul bogăţiei şi slavei pe care le pierduseră îi cuprinde, şi ei îşi dau seama ce înseamnă că plata păcatului este moartea. Ei văd grupul celor sfinţi şi fericiţi pe care-i dispreţuiseră, îmbrăcat în slavă, onoare, nemurire şi viaţă veşnică, în timp ce ei sunt afară din Cetate cu toate lucrurile josnice şi dezgustătoare.

Capitolul 41
Moartea a doua

Satana se repede în mijlocul mulţimii şi încearcă să-i întărâte la acţiune. Dar foc din cer de la Dumnezeu este revărsat ca ploaia peste ei, şi oamenii cei mari, cei puternici, cei nobili, cei săraci şi cei nenorociţi sunt toţi mistuiţi împreună. Am văzut că unii au fost imediat nimiciţi, în timp ce alţii au suferit mai mult. Ei au fost pedepsiţi după faptele făcute în trup. Unii au ars multe zile, şi atâta vreme cât mai era chiar doar o parte din ei nemistuită, tot simţământul durerii era acolo. Îngerul a spus: „Viermele vieţii nu va muri; focul lor nu se va stinge atâta vreme cât este cea mai mică fărâmă pentru el pe care să o devoreze.“

Dar Satana şi îngerii lui au suferit mult timp. Satana nu a purtat doar povara şi pedeapsa pentru păcatele lui, ci păcatele întregii oştiri a celor răscumpăraţi fuseseră puse asupra lui; şi el a trebuit să sufere de asemenea pentru ruinarea sufletelor pe care o provocase. Apoi am văzut că Satana şi toată oştirea celor nelegiuiţi, au fost mistuiţi de foc, şi dreptatea lui Dumnezeu a fost împlinită. Şi toată oastea îngerească, şi toţi sfinţii răscumpăraţi, au spus cu voce tare: „Amin!“

Îngerul a spus: „Satana este rădăcina, copiii lui sunt ramurile. Ei sunt acum mistuiţi, rădăcină şi ramuri.“ Ei au murit de o moarte veşnică. Nu vor mai învia niciodată, şi Dumnezeu va avea un univers curat. M-am uitat apoi şi am văzut focul care-i mistuise pe cei nelegiuiţi, arzând molozul şi curăţind pământul. M-am uitat din nou şi am văzut pământul curăţit. Nu mai exista nici un singur semn al blestemului. Suprafaţa distrusă şi denivelată a pământului arăta acum ca o câmpie netedă şi întinsă. Întregul univers al lui Dumnezeu era curat, şi marea luptă se terminase pentru totdeauna. Oriunde ne uitam, orice lucru asupra căruia ochiul se oprea, era frumos şi sfânt. Şi toată oştirea celor mântuiţi, bătrâni şi tineri, mari şi mici, şi-au aruncat coroanele la picioarele Răscumpărătorului lor, şi s-au prosternat în adorare înaintea Lui, şi s-au închinat Celui care este viu în veci de veci. Noul Pământ frumos, cu toată slava lui, era moştenirea veşnică a sfinţilor. Domnia, stăpânirea şi măreţia împărăţiilor de sub întreg cerul au fost date sfinţilor Celui Preaînalt care aveau să le stăpânească pentru totdeauna, în veci de veci.

Texte biblice
(pe capitole)

Capitolul 1:
Geneza 1,26
Ezechiel 28,1-19; İsaia 14,12-20
Apocalipsa 12,7-9

Capitolul 2:
Geneza 2,15-17
Geneza 3,1-6
Geneza 3,22-24

Capitolul 3:
Filipeni 2,6-8
Evrei 2,18; 4,15
Matei 16,21; 17,22-23; 20,17-19; Marcu 9,31; Luca 9,18-22; 18,31-33; 24,1-8.36-48; 1 Corinteni 15,3-4
İsaia 53
Evrei 2,9
İoan 14,1-3; 17,24
Evrei 2,14-15
Fapte 2,32-35
Romani 5,6-8
2 Corinteni 11,14

Capitolul 4:
Luca 2,1-20
Luca 3,21-22; Matei 3,13-17; Marcu 1,9-11
İoan 1,29-34; 1,35-37
İoan 3,25-36
Luca 3,7-9
Marcu 6,17-29
Luca 7,16-28
Marcu 6,17-29
Matei 11,11; Luca 7,28
Maleahi 4,5-6; Luca 1,13.17; Matei 11,12-14; 17,10-13
Luca 4,1-2; Matei 4,1-2; Marcu 1,12-13
İoan 4,34
Luca 4,3-13; Matei 4,3-11
Deuteronom 6,16; 8,3; 2 Regi 17,35-36; Psalm 91,8-12

Capitolul 5:
Matei 4,11
İoan 7,25-30
Marcu 11,15-18; 14,1; 14,55-56
Luca 6,11; 11,52-54; 19,45-48; 22,2
İoan 8,59
Luca 4,16-30
Matei 14,34-36; 15,29-31
Luca 7,11-17; 8,41-56; Marcu 5,21-43; İoan 11,11-44
İsaia 53,3
İoan 7,31-48
Matei 16,21-23; 17,22-23; 20,17-19; Marcu 9,30-32; Luca 9,18-22; 18,31-34

Capitolul 6:
Matei 16,28-17, 9; Marcu 9,1-9; Luca 9,27-36
1 Regi 17,1; 18,1-19,18
2 Regi 1,1-2,14
Exod 3,7-10; 33,11-23; Numeri 12,1-10; Deuteronom 34,10
Exod 32,1-14.30-35
Numeri 20,1-13; Exod 17,1-7
Exod 32,15-29
Deuteronom 34,1-7; İuda 9
Matei 16,28; Marcu 9,1; Luca 9,27
Matei 17,2.5; Marcu 9,2.3.7; Luca 9,28.29.34.35.

Capitolul 7:
İoan 13,1-30; Matei 26,17-30; Luca 22,1-23; Marcu 14,12-26
İoan 12,1-8; Marcu 14,1-9; Matei 26,1-13
İoan 12,42
İoan 11,47-50
İoan 12,9-11
Matei 23,23; Luca 11,42
1 Timotei 6,10
Matei 26,31-35; Luca 22, 31-34; İoan 13,36-38; Marcu 14,27-31
Matei 26,36-56; Luca 22,39-53; Marcu 14,32-50; İoan 18,1-12

Capitolul 8:
Matei 26,57-27,31; Luca 22,54-23,25; Marcu 14,53-15,20; İoan 18,12-19,16

Capitolul 9:
Matei 21,1-11; Luca 19,29-40
Matei 27,31-66; Luca 23,13-56; İoan 19,17-42; Marcu 15,20-47
Evrei 2,9-15
Apocalipsa 19,11-16
Matei 23,39
Matei 4,3.6; Luca 4,3.9.

Capitolul 10:
Luca 23,54-24,49; Matei 27,52-53; 28,1-20; İoan 20,1-21,25; Marcu 16,1-18
Fapte 12
Fapte 1,3
Fapte 4,12
Apocalipsa 14,6-12 (cele trei solii îngereşti)
(Fapte 8,21)
İoan 14,1-3
İoan 14,26; 16,13

Capitolul 11:
Luca 24,50.51; Marcu 16,19
Psalmul 24,7-10
Apocalipsa 5,12
Fapte 1,9-11
1 Petru 5,8

Capitolul 12:
Fapte 3,1-16; 4,1-22
Fapte 5,12-42
Luca 21,12

Capitolul 13:
Fapte 6,1-7,60

Capitolul 14:
Fapte 9,1-22

Capitolul 15:
Fapte 9,23-30
Fapte 14,1-20
Fapte 16,16-40

Capitolul 16:
Fapte 22,17-21
2 Corinteni 10,10
Fapte 27,1-28,10
Fapte 26,28
1 Corinteni 15,3-8
Fapte 7,55-60
Marcu 15,37.38; Matei 27,50.51; Luca 23,44-46; İoan 19,28-30
İoan 19,33-36; 1 İoan 5,6-8;  1 İoan 1,7; İoan 4,13-14

Capitolul 17:
Filipeni 1,29
Exodul 20,1-6
Matei 27,22-25

Capitolul 18:
2 Tesaloniceni 2,7-17;  Daniel 7; Apocalipsa 13,1-8
1 Corinteni 11,23-26
Romani 6,3-4
Geneza 2,1-4; İsaia 66,22-23

Capitolul 19:
Geneza 3,4
Geneza 3,22-24
Ezechiel 18,4.20; Romani 6,23
Eclesiast 9,5.6.10.
Psalmul 119,129-131
İsaia 40,8
İoan 16,13
Deuteronom 30,19.20.
İoan 3,16
Geneza 2,7; 3,19

Capitolul 20:
(Fapte 9,15)
İoan 1,29
(İoan 18,10)
Luca 22,61-62
(Efeseni 6,10-18)
(Fapte 3-4)

Capitolul 21:
(Plângerile lui İeremia 4,1-2)
İacov 2,17.19.
2 Timotei 4,1-4
İoan 8,44
(İsaia 30,8-21)
(Apocalipsa 3)

Capitolul 22:
1 Regi 19,19-21
İoan 1,19-23
Apocalipsa 1,1-9
1 Petru 4,12.13.
Apocalipsa 19,10; 22,8.9; 14,7
(Daniel 7-12)

Capitolul 23:
Luca 3,7-9
Apocalipsa 14,6.7.
Matei 24,36
Fapte 16,22-33
İeremia 6,13.14.
Daniel 8,13.14; 9,24-27
(Habacuc 2,1-3)
(Maleahi 3-4)

Capitolul 24:
Apocalipsa 14,8
Matei 25,6 
Matei 24,36
İoan 20,11-13

Capitolul 25:
Apocalipsa 14,7 
Apocalipsa 14,8
Matei 25,6
Apocalipsa 18,4; 2 Corinteni 6,17
Daniel 12,9.10.
İoan 20,11-13; Marcu 16,5-7
Daniel 8,14
Evrei 8,1.2.
Matei 21,1-11
Luca 19,28-40
Zaharia 9,9

Capitolul 26:
Apocalipsa 14,6-7
Daniel 8,14
Habacuc 2,1-3
(Daniel 5,27)
Apocalipsa 14,8
2 Regi 2,9-13.23-24
Matei 25,6

Capitolul 27:
(İosua 21,45; 23,14)
Exod 25,8-9; Evrei 8,1-2
Daniel 8,14
(Exod 28,31-34. 15-21.29)
Exod 37,10-29; 40,1-8; 26,31-34; 25,10-22
Evrei 9,2-4
Apocalipsa 8,3-4
Exod 25, 8.9.40; Evrei 8,5
Evrei 9,6.7.11.12.
Evrei 7,23.24.
Matei 27,50.51; Marcu 15,37.38; Luca 23,44-46; İoan 19,28-30

Capitolul 28:
Apocalipsa 14,9-12
Exod 25,21; 32,15-16; 20,1-17; 31,18
Exod 20,8-11

Capitolul 29:
Apocalipsa 14,6-12
Luca 1,13-17; Matei 3; 11,12-14; Marcu 9,11-13
Fapte 2
Matei 24,24; 2 Corinteni 11,13-15; 2 Tesaloniceni 2,7-12
Apocalipsa 16

Capitolul 30:
1 Samuel 28,3-14
Eclesiastul 9, 5.6.10; Psalm 146-3.4; İov 7,9-10
2 Tesaloniceni 2,8-12
Matei 7,13-14
İoan 8,44
2 Timotei 3,16-17; 2 Petru 1,20-21
Psalmul 119,105
Apocalipsa 13,3-14
Apocalipsa 16

Capitolul 31:
1 Timotei 6,8-11; Coloseni 3,5-6; Efeseni 5,3; Proverbe 1,19; 1 İoan 2,15-17; Luca 12,15-40
İoan 12,1-8; Marcu 14,3-9
Matei 26,14-16; Marcu 14,10-11

Capitolul 32:
Psalmul 86
Apocalipsa 3,14-22
Efeseni 6,10-18
Matei 10,34-39
Hosea 6,3; Fapte 3,19-20; Apocalipsa 18,1-6
Geneza 32,22-32
Matei 20,22-23
Evrei 12,25-26; Apocalipsa 16,18;Hagai 2,21-23
Psalmul 126,1
1 Corinteni 15,51-55; 1 Tesaloniceni 4,15-18; Apocalipsa 1,7

Capitolul 33:
Apocalipsa 14,8
Efeseni 6,10-18
İacov 4,4
Apocalipsa 18,1-3
Proverbe 28,9; 15,8; 21,27
Amos 5,21-24
Romani 12,19; Deuteronom 32,35
Apocalipsa 14,9-10
Psalmul 56,8
Matei 11,29
Geneza 1,27
Apocalipsa 18,6
Apocalipsa 16; 20,14-15

Capitolul 34:
Apocalipsa 18,1-2
Apocalipsa 18,4-5
Deuteronom 30,19-20
Marcu 16,17-18
Geneza 19,15-17
Apocalipsa 12,17; 14,12

Capitolul 35:
Osea 6,3; İoel 2,23; Fapte 3,19
Ezechiel 9
Apocalipsa 22,11
Daniel 7,27; Apocalipsa 19,16
Apocalipsa 16
Deuteronom 30,19-20
Amos 8,11-12
İeremia 6,13-14

Capitolul 36:
Geneza 32,22-32
Matei 20,22-23
Plângerile lui İeremia 3,26; Apocalipsa 3,5
Geneza 6-7
Apocalipsa 13,11-18
Psalmul 91

Capitolul 37:
Apocalipsa 1,15; 14,2
Apocalipsa 16,18
Exod 34,29-30
Apocalipsa 15,2
Levitic 25,8-13
Apocalipsa 14,14
Matei 24,30
Apocalipsa 19,12.16; 1,13-16
Apocalipsa 6,14-17
İsaia 25,9
1 Corinteni 15,51-55; 1 Tesaloniceni 4,16-17
Psalmul 104,3; Ezechiel 1,13-21; Apocalipsa 4,6-8

Capitolul 38:
2 Timotei 4,8
Apocalipsa 15,2-4
İsaia 53,11
Apocalipsa 21,3-4
Apocalipsa 22,1-2
1 Corinteni 2,9

Capitolul 39:
Apocalipsa 16,10-11
İeremia 25,31-33
Apocalipsa 20,1-3
Apocalipsa 20,4-6.12.
Zaharia 14,4
Apocalipsa 21,10-14

Capitolul 40:
Apocalipsa 6,15-16
Matei 23,39
Apocalipsa 20,7-9
Romani 6,23
Apocalipsa 22,12-15

Capitolul 41:
Apocalipsa 20,7-9
İsaia 66,24
Apocalipsa 20,10-15; Maleahi 3,17-18
Apocalipsa 21,1; 22,3
Daniel 7,26-27

Note explicative
(în ordine alfabetică)

Adam şi Eva – primii oameni creaţi de Dumnezeu (Geneza 1,26-28; 2,7.18-24)

adevărul prezent – adevărul descoperit de Dumnezeu care are o importanţă deosebită pentru un anume timp

adventişti cu numele – adventişti nominali, adventişti de ziua întâi (cei care au luat parte la vestirea primei şi celei de-a doua solii îngereşti dar care au respins solia celui de-al treile înger, ei neprimind lumina despre Sabat şi Spiritul Profetic)

agonie – chin sufletesc, nelinişte puternică, stare a organismului care precedă moartea

altarul pentru tămâie – o construcţie aflată în Locul Sfânt, aşezată înaintea perdelei în spatele căreia se afla chivotul mărturiei cu capacul ispăşirii (Exod 30,1-10); pe acest altar era arsă tămâie în fiecare zi, fumul de tămâie plăcut mirositor reprezentând rugăciunile celor credincioşi care se ridică la Dumnezeu (Apocalipsa 5,8; 8,3-4) (vezi şi „Templul“)

a amăgi – a înşela

anul de bucurie – jubileul, sărbătoare pe care evreii o serbau la fiecare cincizeci de ani (Levitic 25,8-55); cu această ocazie erau eliberaţi toţi israeliţii care ajunseseră robi, iar proprietăţile care fuseseră înstrăinate din cauza sărăciei erau înapoiate
apostazie – depărtarea de adevărul biblic

apostol – trimis, mesager, sol; se referă de obicei la bărbaţii din biserica primară aleşi în mod special pentru lucrarea misionară

arcă – corabie

aşa-zis – vezi „pretins“

Avraam – Abraham; el este strămoşul evreilor (Geneza 17,5); este numit în mod simbolic tatăl tuturor celor care se încred în Dumnezeu (Galateni 3,7-9), fiind un model al îndreptăţirii, neprihănirii prin credinţă (İacov 2,23).

Babilonul – Babel, capitala imperiului babilonian. Aici a început construirea Turnului Babel, fiind locul unde a avut loc încurcarea limbilor (Geneza 11,1-9). Babilonul este pus în contrast cu İerusalimul, el este cetatea coruptă şi prigonitoare al cărui rege îl simbolizează pe Satana (İsaia 14,4-23; 48,20; İeremia 51,9-11). Babilonul reprezintă creştinătatea apostaziată, religia falsă, marea prostituată care în cele din urmă va fi judecată (Apocalipsa 17-18).

bătrâni – Bătrânii erau persoane care conduceau poporul evreu, având putere judecătorească (Exod 3,14-18; Deuteronom 22,13-18).

Biblia – Sfânta Scriptură, Sfintele Scripturi, carte sacră a creştinismului alcătuită din Vechiul Testament şi din Noul Testament; Biblia este formată din 66 de cărţi: 39 în Vechiul Testament scrise înainte de Hristos şi 27 în Noul Testament scrise după Hristos
a binecuvânta – cuvântul are două înţelesuri: 1) a-İ aduce mulţumiri lui Dumnezeu, a-L lăuda, a-L preamări, a-L slăvi; 2) a cere ca Dumnezeu să-i ofere unei persoane ceea ce are nevoie şi a o ajuta în ceea ce face

bisericile căzute – toate bisericile care au respins cele trei solii îngereşti

biserica decăzută – biserica căzută, fiindcă s-a îndepărtat de adevărurile şi învăţăturile Bibliei, acceptând practici necreştine şi păgâne. În İmperiul Roman creştinii erau prigoniţi, fiind deposedaţi de bunurile materiale, chinuiţi şi omorâţi dacă nu renunţau la religia lor. O cruntă prigonire a avut loc de exemplu începând din anul 64 în timpul împăratului Nero când creştinii erau îmbrăcaţi în piei de animale şi lăsaţi să fie sfâşiaţi de câini, erau răstigniţi pe cruce sau li se dădea foc şi erau lăsaţi în timpul nopţii să ardă ca torţe vii. Persecuţia creştinilor a încetat în timpul împăratului Constantin, când după anul 312 creştinismul a fost nu numai recunoscut cu aceleaşi drepturi ca şi celelalte religii, dar chiar privilegiat. Multe persoane bogate şi până atunci cu influenţă s-au simţit obligate să treacă la creştinism pentru a-şi menţine puterea. Convertirea împăratului Constantin la creştinism este controversată, el rămânând un adept al religiei soarelui: în anul 321 duminica (numită de romani „Ziua Soarelui“) a fost declarată oficial ca zi de odihnă. După moartea lui, creştinismul a devenit tot mai important pe plan politic, mulţi fiind creştinaţi cu forţa. Mulţi oameni au devenit astfel creştini cu numele, aducând în biserică multe din practicile lor păgâne. În anul 380 creştinismul a fost declarat de către împăratul Teodosiu religie de stat obligatorie pentru toţi supuşii İmperiului Roman. Încă din timpul lui Constantin a început prigonirea creştinilor care aveau păreri diferite de biserica creştină oficială. Aceste prigoniri au culminat cu inchiziţia din evul mediu, când toţi creştinii care nu se supuneau bisericii catolice, erau crunt prigoniţi, fiind chinuiţi fără milă şi arşi pe rug.

biserica papală – Biserica Catolică

a fi botezat – a fi scufundat în apă ca semn al pocăinţei pentru iertarea păcatelor (Marcu 1,4). Botezul simbolizează moartea şi învierea Domnului İsus Hristos, moartea omului păcătos împreună cu Hristos şi învierea la o viaţă nouă (Coloseni 2,11-13; Romani 6,3-5). El este de asemenea semnul prin care omul păcătos îşi arată nevoia şi primirea lui İsus ca Mântuitor al său (Marcu 16,15-16).

a fi botezat cu botezul – a fi botezat cu botezul lui İsus (Matei 20,22-23), a trece prin suferinţele prin care a trecut İsus

Calvar – este numele locului de lângă oraşul İerusalim, unde a fost răstignit Domnul İsus. În latină numele înseamnă „craniu“, „căpăţână“; în aramaică i se spunea „Golgota“.

Canaanul – Palestina, ţara pe care Dumnezeu i-a promis-o lui Avraam şi urmaşilor săi (Geneza 12,5-7; Deuteronom 6,1-3); Canaanul simbolizează de asemenea împărăţia care va fi stabilită pe noul pământ la venirea Domnului İsus.

capacul ispăşirii – capacul chivotului care se afla în Locul Preasfânt. La cele două margini ale capacului se aflau doi heruvimi cu feţele întoarse unul către altul şi cu aripile întinse şi îndreptate spre capac. Slava lui Dumnezeu se arăta între aceşti heruvimi, din acel loc Dumnezeu vorbind cu poporul Său (Exod 25,17-22; Numeri 7,89). Când marele preot intra în Locul Preasfânt, ardea tămâie înaintea Domnului apoi stropea cu sângele jertfei capacul ispăşirii sub care se afla Legea lui Dumnezeu (Levitic 16,2.13-17). (vezi şi „Templul“)

cartea Sa / cartea vieţii – cartea în care Dumnezeu are scrise numele tuturor celor mântuiţi prin Domnul İsus Hristos (Apocalipsa 3,5; 20,11-15; 21,9-10.27); numele celor care aleg o viaţă păcătoasă sunt şterse din cartea vieţii (Exod 32,32-33; Psalmul 69,28)

cartea morţii – cartea în care Dumnezeu scrie numele tuturor celor nemântuiţi şi partea pe care aceştia o au de suferit înainte de moartea veşnică

a cârti – a murmura, a-şi exprima nemulţumirea, a critica, a se plânge

cădelniţa – unealtă folosită în Templu pentru arderea tămâiei

cărturari – cărturarii erau persoane învăţate care erau însărcinate cu transcrierea textelor sacre, cu studiul şi interpretarea Legii (Ezra 7,6; Neemia 8,13)

cer – în funcţie de context, cuvântul „cer“ poate însemna bolta cerească ce se vede deasupra pământului (Geneza 1,6-8.20; 27,28; Psalmul 147,7-8), spaţiul cosmic în care se află aştrii; universul (Geneza 1,14-19) sau locul unde locuieşte Dumnezeu (İsaia 66,1; Matei 5,16; 23,9; İoan 3,12-13; Evrei 9,24).

cernerea – separarea a ceea ce este bun de ceea ce nu este bun, separarea celor care se încred în Dumnezeu de cei care nu se încred (Luca 22,31-32); acest cuvânt apare în capitolul 7 iar apoi la sfârşitul capitolului 31. Capitolul 32 se numeşte „Clătinarea“ (clătinarea încolo şi încoace a ciurului în procesul de cernere), şi ne prezintă cum cei cu o credinţă superficială care nu se încred pe deplin în Dumnezeu şi nu se opun întunericului din jurul lor, vor fi separaţi de cei credincioşi, care îşi pun toată încrederea în Dumnezeu stăruind în suferinţă şi rugăciune pentru a primi biruinţa.

Cetatea – vezi „Noul İerusalim“

chivot – chivotul legământului, un cufăr, o ladă făcută din lemn de salcâm şi poleită cu aur care se afla în Locul Preasfânt al Templului (Exod 25,10-22). Deasupra chivotului se aflau doi îngeri făcuţi din aur turnat. Între aceşti îngeri se afla scaunul îndurării numit şi capacul ispăşirii (Exod 25,17-22), unde se afla prezenţa supranaturală a lui Dumnezeu, simbolizând scaunul de domnie al lui Dumnezeu din ceruri, care se află de asemenea între doi îngeri (Psalm 80,1). Înăuntrul chivotului se aflau cele două table de piatră pe care Dumnezeu scrisese cu degetul Său cele 10 porunci (Exod 31,18; 32,7-8,15-19; 34,1.28; Deuteronom 10,4-5). (vezi şi „Templul“)

ciocănituri – În 1848, în locuinţa familiei Fox din Hydesville, statul New York, s-au auzit nişte zgomote ciudate. Crezând că au de-a face cu o fiinţă misterioasă, cele trei fete ale familiei Fox, Kate, Margaret şi Leah, au început să-i pună întrebări. Printr-un limbaj convenţional de ciocănituri, spiritul le răspundea prompt şi clar. Necunoscutul se prezenta drept spiritul lui Charles Rosna, fost locatar al casei, care fusese asasinat cu ani în urmă şi al cărui trup fusese îngropat în pivniţă. Ellen White a anunţat, în baza autorităţii viziunii ce-i fusese dată, că ciocăniturile erau o manifestare a spiritismului, o amăgire concepută de Satana.

clătinarea – vezi „cernerea“

conducători – fruntaşii, căpeteniile poporului (Luca 23,13-14)

a (se) converti – a (se) întoarce la Dumnezeu (Fapte 3,19; 15,3; 26,20; Matei 18,3)

credinţă – a crede, a fi convins de adevărul unui lucru (Evrei 11,1.6.; İoan 20,24-29). Credinţa este totalitatea învăţăturilor primite de la Dumnezeu şi prin Cuvântul Său, pe care credincioşii le cred ca fiind adevărate (Romani 10,16-17; Tit 1,1-3; Fapte 20,20-21; Evrei 10,19-23).

creştin – persoană care primeşte şi urmează învăţătura Domnului İsus Hristos (Fapte 11,26; 1 Petru 4,16)

Cuvântul lui Dumnezeu – în funcţie de context, poate însemna ceea ce Dumnezeu spune, învăţătura lui Dumnezeu sau Biblia (Fapte 6,7; Romani 10,8; 1 Petru 1,22-25). Domnul İsus Hristos este de asemenea numit Cuvântul lui Dumnezeu (Apocalipsa 19,11-16; İoan 1,1-17).

Decalogul – „Cele 10 porunci“ rostite pe muntele Sinai, pe care Dumnezeu le-a scris cu degetul Său pe două table de piatră (Exod 20,1-17; 31,18; 32,15-16)

demon, demoni – drac, draci, îngerii răi care au ales să-l urmeze pe Satana în răzvrătirea lui şi au căzut împreună cu el (Matei 25,41; İuda 6; 2 Petru 2,4)

Diavolul – vezi „Satana“

doctrină – învăţătură religioasă

Domnul – Stăpânul întregului univers (Psalmul 97,5; Fapte 17,24; Apocalipsa 4,11; 10,6); Dumnezeu Tatăl (Psalmul 114,7; Luca 1,6), Dumnezeu Fiul (Fapte 1,6; 10,34-36) şi Duhul Sfânt (2 Corinteni 3,17) (vezi şi „İehova“)

Domnul mi-a arătat / mi s-a arătat / am văzut – Autoarea acestei cărţi a văzut marea luptă dintre Hristos şi îngerii Săi şi Satana şi îngerii lui în viziune, ea fiind însoţită de un înger care o ajuta să înţeleagă mai bine ceea ce vedea.

dregător – persoană cu funcţie în conducere (Matei 10,18)

duh – 1) spirit; 2) suflet; 3) trăsătură caracteristică, fel de a gândi, mod de a se manifesta

Duhul Sfânt – Spiritul Sfânt; El mai este numit şi Duhul Domnului, Duhul lui Dumnezeu, Duhul Domnului Dumnezeu, Duhul Tatălui, Duhul lui İsus sau Duhul lui Hristos; a treia Fiinţă a Dumnezeirii (Geneza 1,1-2; İsaia 11,1-2; 61,1; Matei 1018-20; Fapte 16,7; Romani 8,9; 1 Petru 1,10-12).

Dumnezeu – Creatorul întregului univers (Geneza 1,1; Psalmul 8,3; 33,6; 89,11; Apocalipsa 14,6-7 ). Se referă de obicei la Dumnezeu Tatăl (Efeseni 5,20; 2 Petru 1,17; 2 İoan 1,3; İoan 20,17), dar acest nume este dat şi lui İsus Hristos (1 İoan 5,20; 2 Petru 1,1; Romani 9,5; İoan 20,26-29) şi Duhului Sfânt (İoan 4,24; Fapte 5,3-4), cele trei Fiinţe formând Dumnezeirea (İsaia 48,16; Matei 3,13-17; 28,19; İoan 10,30).

egoist – care se gândeşte doar la interesele personale şi nu şi la interesele celorlalţi

Evanghelie – veste bună; în Biblie se referă la vestea cea bună că în Domnul İsus Hristos găsim mântuire (Marcu 1,14-15; Coloseni 1,3-23)

exilat – izgonit, surghiunit

fariseu – membru al unei grupări politico-religioase la vechii evrei, care se caracteriza prin formalism exagerat în respectarea Legii (Matei 23,13-31; Fapte 26,5)

a avea favoarea lui Dumnezeu – a fi plăcut înaintea lui Dumnezeu; a avea mila, bunăvoinţa lui Dumnezeu

fărădelege – vezi „păcat“

fără prihană – neprihănit, nevinovat, fără vină, drept

firea pământească – natura păcătoasă, caracterul păcătos cu care ne naştem, tendinţa de a păcătui

firesc, fireşti – natural, caracteristic firii păcătoase cu care ne naştem

Fiul lui Dumnezeu – İsus Hristos (Matei 3,13-17; Marcu 1,1; Luca 1,26-35; 1 İoan 5,20)

Gamaliel – membru al soborului, fariseu; el i-a sfătuit pe membrii soborului să nu-i mai persecute pe apostoli (Fapte 5, 34-39). Gamaliel a fost învăţătorul lui Pavel (Fapte 22,3).

glas – voce

Grădina Eden – Paradis, Rai; locul creat de Dumnezeu în mod special pentru a fi locuit şi lucrat de om (Geneza 2,8-15). După păcătuire, oamenii au fost alungaţi din Eden (Geneza 3,22-24).

har – favoare, bunăvoinţă, binefacere acordată cuiva care nu o merită

heruvim – înger de rang superior

iad – infern; în tradiţia creştină iadul este un loc unde la moarte doar sufletele păcătoşilor merg şi sunt supuse la chinuri veşnice. Însă din punct de vedere biblic, iadul este locul unde se află toţi cei morţi, atât cei drepţi cât şi cei păcătoşi (Psalmul 89,48): în Vechiul Testament întâlnim cuvântul „Şeol“ (שאול) iar în Noul Testament cuvântul „Hades“ (αδης) traduse „locuinţa morţilor“ sau „mormânt“, fiind locul unde se află toţi cei morţi într-o stare de inconştienţă (Eclesiastul 9,5.6.10; Psalmul 146,4). În Noul Testament întâlnim şi cuvântul „Geenna“ (γεεννα) tradus „gheenă“, care simbolizează moartea a doua, adică nimicirea veşnică prin foc a celor care L-au respins pe Dumnezeu şi mântuirea oferită prin İsus Hristos (Maleahi 4,1; 2 Tesaloniceni 1,1-10). După judecata care va avea loc după revenirea lui İsus, vor fi nimicite pentru totdeauna atât trupul cât şi sufletul celor păcătoşi (Matei 10,28), precum şi diavolul, moartea şi locuinţa morţilor (Apocalipsa 20,10-15; 21,8).

idol – chip, reprezentare prin pictură sau sculptură a unor oameni, animale sau fiinţe supranaturale cu scopul de a face din el un obiect de închinare; oamenii care se închin la idoli sunt numiţi idolatri. İdolii pot fi sub formă de picturi (icoane), figuri sculptate (chipuri cioplite) sau figuri turnate (statui) (İsaia 4018-26; İeremia 10,1-16). A doua poruncă din Legea lui Dumnezeu interzice acest lucru (Exod 20,4-7; Deuteronom 5,7-10). İdol este însă şi orice persoană, obiect sau orice alt ceva care ia locul lui Dumnezeu în inima noastră, de exemplu iubirea de bani, lăcomia (Coloseni 3,5). Închinarea İ se cuvine doar lui Dumnezeu şi ea trebuie să fie în duh şi în adevăr şi nu prin intermediul icoanelor sau statuilor (İoan 4,20-24). De asemenea orice închinare la idoli este considerată închinare la demoni (1 Corinteni 10,19-20).

İehova (יהוה) – İahve (YHWH), este numele lui Dumnezeu şi înseamnă „Cel care există prin Sine“, „Eu sunt Cel ce sunt“, „Eu sunt“, „Cel veşnic“ (Exod 3,14; İoan 8,58).

İerusalim – capitala ţării lui İuda şi a evreilor de pretutindeni; era considerat oraş sfânt, în İerusalim aflându-se Templul lui Dumnezeu (Psalmul 135,21)

İlie – a fost unul dintre cei mai mari proroci ai lui Dumnezeu; prin el Dumnezeu a făcut mari minuni în lupta înverşunată de a-i aduce înapoi la Dumnezeu pe israeliţii care ajunseseră idolatri. İlie a fost luat la cer în timpul vieţii sale, fără a muri. Vechiul Testament ne spune că Dumnezeu îl va trimite pe İlie înainte de a veni marea şi înfricoşata zi a Domnului (Maleahi 4,5-6). Domnul İsus, referindu-se la İoan Botezătorul, afirmă că el a venit „în duhul şi puterea lui İlie“ (Matei 17,1-13; Marcu 9,2-13), fiind smerit şi plin de râvnă pentru cauza lui Dumnezeu ca acesta şi având o misiune asemănătoare: aceea de a-i întoarce pe oameni la Dumnezeu (Luca 1,11-17).

ipocrit – făţarnic, prefăcut, persoană care este altfel decât vrea să pară

ipocrizie – făţărnicie, prefăcătorie, falsitate

İrod – numele mai multor suverani ai Palestinei şi regiunilor învecinate sau ai unei părţi din aceste teritorii.  Domnul İsus s-a născut pe vremea lui İrod cel Mare. Temându-se să nu-şi piardă tronul, el a poruncit să fie ucişi unii din fiii săi. Acelaşi lucru s-a întâmplat când a aflat despre naşterea Domnului İsus: İrod a poruncit să fie ucişi toţi pruncii din Betleem pentru a-şi asigura domnia (Matei 2,1-18). Fiul acestuia, İrod Antipa, a fost cel care sub influenţa soţiei lui, a cerut decapitarea lui İoan Botezătorul şi a luat parte la judecarea lui İsus. İrod Agripa (fiul lui İrod Antipa şi nepotul lui İrod cel Mare) a avut acelaşi caracter ca şi înaintaşii săi: el a poruncit să fie omorât İacov, unul dintre ucenicii Domnului İsus, şi l-a prins şi pe alt ucenic, pe Petru intenţionând să-l omoare şi pe acesta. Dumnezeu l-a salvat însă într-un mod miraculos pe Petru (Fapte 12,1-19). Deoarece a dorit să i se aducă onoruri cuvenite numai lui Dumnezeu, İrod a fost lovit cu o boală şi şi-a găsit sfârşitul într-un mod ruşinos, fiind mâncat de viermi (Fapte 12,20-24).

ispăşire – a plăti pentru o greşeală, pentru un păcat, a face ceva care poate şterge, acoperi o vină. Înainte oamenii aduceau un miel sau un alt animal ca jertfă de ispăşire pentru păcatul făcut (Levitic 4,1-35). Toate jertfele arătau spre Domnul İsus: ca reprezentant al omului şi ca Înlocuitor divin, Domnul Hristos a luat asupra Sa pedeapsa păcatelor făcute de oameni, plătind prin moartea Sa pentru păcatele tuturor celor care cred în El, astfel încât aceştia să poată fi consideraţi neprihăniţi, nevinovaţi înaintea lui Dumnezeu (İsaia 53,1-12; Romani 3,21-26; Galateni 1,4; 1 Corinteni 15,1-9; 2 Corinteni 5,14-21).

ispită – ispitire, tentaţie, ademenire spre a face ce este rău, de a păcătui, de a încălca Legea lui Dumnezeu care ne apără de ceea ce este rău (İacov 1,12-15; Matei 26,41; Luca 4,1-13; 1 Corinteni 10,13; Galateni 6,1; 1 Timotei 6,9; Evrei 4,15)

İsrael – poporul ales de Dumnezeu pentru a duce lumii descoperirea divină a mântuirii (Geneza 12,1-3; 22,1-18; 35,10; Exod 2,24; 19,1-6; İoan 4,19-23). După respingerea Domnului İsus de către poporul İsrael, misiunea de a răspândi Vestea cea Bună a mântuirii prin Domnul İsus a fost dată İsraelului spiritual, adică tuturor creştinilor indiferent de originea lor (Matei 21,43; Matei 28,19-20).  

İsus Hristos (Ιησουν Χριστον) – „İsus“ este traducerea greacă a cuvântului „İosua“ (ישוע) şi înseamnă „İehova mântuieşte“, iar „Hristos“ este traducerea cuvântului „Mesia“ (משיח) şi înseamnă „Unsul“. El este una dintre cele trei Fiinţe ale Dumnezeirii, Fiul Lui Dumnezeu, numit şi Cuvântul lui Dumnezeu. Prin El a fost creat totul în lume şi în univers (İoan 1,1-3; Coloseni 1,13-17). A fost născut ca om cu aproximativ 2.000 de ani în urmă (Luca 1,30-33; 2,7; Matei 1,18-23; 2,1), a trăit fără păcat (Evrei 4,15; 2 Corinteni 5,21; 1 Petru 2,21-22), a fost omorât când avea 33 de ani (İoan 19,17-20; Luca 23,44-47; Romani 5,8), a înviat (Luca 24,1-8; İoan 20,24-29), iar acum lucrează în cer pentru mântuirea noastră (Romani 8,34; Evrei 7,25; 9,24; 1 İoan 2,1). El va reveni curând pe acest pământ (Tit 2,13; İoan 14,1-6; Fapte 1,9-11; Apocalipsa 22,12) şi İ se va da stăpânire peste toate lucrurile din univers pentru totdeauna (Apocalipsa 11,15; Daniel 7,14).

iudeu, iudei – vezi „İsrael“

izbăvire – scăpare dintr-o primejdie, eliberare, salvare, mântuire

İzbăvitor – Eliberator, Salvator, Mântuitor, Domnul İsus Hristos

a izbândi – a învinge în luptă, a birui; a reuşi, a izbuti

a se închina – a se pleca, a-şi arăta respectul, supunerea faţă de cineva sau de ceva recunoscându-l ca fiind divin, ca având puterea de a mântui (Exod 20,1-5; Matei 4,8-10)

înger – mesager, sol. Îngerii sunt fiinţe cereşti, create de Dumnezeu. Îngerii buni sunt supuşi lui Hristos şi se află în slujba lui Dumnezeu, ajutându-i pe oameni şi bucurându-se când aceştia se întorc la Dumnezeu (Evrei 1,1-9; Matei 26,53 Apocalipsa 22,8-9; Luca 22,43; Psalmul 34,7; 91,11; Luca 15,10). Îngerii răi, cei care s-au răzvrătit împreună cu Satana împotriva lui Dumnezeu, sunt supuşi lui Satana (Apocalipsa 12,7-9). Ei vor fi nimiciţi împreună cu Satana şi cu oamenii răi în ziua judecăţii (Matei 25,41; İuda 6). 

Învăţător – Rabi, Rabuni, Dascăl, İnstructor, Maestru; evreii foloseau acest titlu plin de respect atunci când se adresau conducătorilor lor spirituali. Domnul İsus este de multe ori numit „Învăţător“, „Rabi“ sau „Rabuni“ (İoan 1,35-38; 20,11-16; Luca 3,12; 6,40).

jertfă – sacrificiu; în Biblie cuvântul jertfă se referă îndeosebi la animalele care erau înjunghiate în urma păcătuirii, arătând că plata păcatului este moartea, că cineva trebuie să moară pentru ca păcătosul să poată trăi (Levitic 1,1-5; 5,14-19; Romani 6,23). Aceste jertfe arătau spre Domnul İsus Hristos, care a murit fără vină în locul nostru, pentru ca noi să primim viaţa veşnică (İsaia 53,1-7; 1 Petru 2,21-24; Galateni 3,13; Efeseni 1,4-7).

Laodicea – Cele şapte biserici din Apocalipsa simbolizează biserica creştină în diferite perioade de timp, arătând starea bisericii de-a lungul istoriei omenirii (Apocalipsa 1,10-11; 3,1-22). Laodicea, ultima biserică din Apocalipsa, reprezintă starea bisericii lui Dumnezeu din timpul sfârşitului. Credincioşii din Laodicea se caracterizează printr-o stare spirituală nici rece, dar nici fierbinte, ci căldicică: ei se amăgesc singuri, crezând că sunt bogaţi şi nu duc lipsă de nimic, când de fapt sunt însă ticăloşi, nenorociţi, săraci, orbi şi goi. Dumnezeu îi avertizează că vor fi lepădaţi dacă vor rămâne în această stare, şi-i sfătuieşte să se pocăiască şi să se întoarcă la Dumnezeu pentru a fi vindecaţi şi a primi neprihănirea Sa.

Lazăr – un locuitor din Betania, fratele Mariei şi Martei care s-a îmbolnăvit şi a murit. După patru zile de la moartea lui, Domnul İsus a declarat în faţa celor adunaţi la mormânt: „Eu sunt învierea şi viaţa!“ Şi pentru a dovedi acest lucru l-a înviat pe Lazăr (İoan 11,1-44).

Legea lui Dumnezeu – cele 10 porunci ale lui Dumnezeu, date pe muntele Sinai şi scrise de Dumnezeu pe două table de piatră, numite şi Legea morală (Exod 20,1-17). Respectarea Legii lui Dumnezeu arată dragostea noastră faţă de Dumnezeu şi faţă de aproapele nostru (Deuteronom 6,4-9; Marcu 12,28-31; Romani 13,8-10). 

Moise a mai primit şi alte legi: legea sanitară (Levitic 11), legea ceremonială (Levitic 1-7), legea penală (Deuteronom 27-29;  Galateni 3,13), legea administrativ-teritorială (İosua 13-22) şi legea civilă (Exod 21-23; Numeri 27,8-11). Legea sanitară prevede reguli pentru sănătatea omului şi este încă valabilă. Legea ceremonială şi legea penală, numite şi legea lui Moise, cuprindeau reguli cu privire la jertfe, ceremonii şi sărbători, respectiv pedepse; această lege arăta spre Domnul İsus şi a încetat în momentul răstignirii pe cruce (Deuteronom 31,24-26; Coloseni 2,13-14). Legea administrativ-teritorială şi cea civilă erau valabile doar pentru poporul İsrael.

a se lepăda de cineva – vezi „tăgăduire“

lepădare de sine – vezi „tăgăduire de sine“

Locul Preasfânt – vezi „Templul“

Locul Sfânt – vezi „Templul“

lumea – are două înţelesuri: 1) oamenii în general, poporul; 2) cei necredincioşi, oamenii care nu fac voia lui Dumnezeu

lumesc – caracteristic firii pământeşti, celor necredincioşi; care nu ţine cont de învăţăturile lui Dumnezeu

manifestări spiritiste, manifestări spirituale – manifestări care sunt considerate spirituale, religioase, crezându-se că el provin de la duhurile celor morţi, când de fapt ele sunt manifestări spiritiste, ale duhurilor de demoni

marea strigare – este asociată cu ploaia târzie, cu înviorarea de la faţa Domnului, ea alăturându-se soliei celui de-al treilea înger („İeşiţi din mijlocul ei [cetăţii Babilonului], poporul Meu, ca să nu fiţi părtaşi la păcatele ei şi să nu fiţi loviţi cu urgiile ei! Pentru că păcatele ei  s-au îngrămădit şi au ajuns până în cer; şi Dumnezeu Şi-a adus aminte de nelegiuirile ei .“ – Apocalipsa 18,4-5)

Maria – este numele a mai multor femei din Biblie: 1) Maria, sora lui Aaron şi Moise; 2) Maria, mama Domnului İsus; 3) Maria, nevasta lui Cleopa zis şi Alfeu şi mama apostolului İacov şi a lui İose; 4) Maria Magdalena din care Domnul İsus a scos şapte demoni; pe ea o întâlnim lângă cruce când Domnul İsus a fost răstignit precum şi la mormântul lui İsus în ziua învierii Sale; 5) Maria din Betania, sora Martei şi a lui Lazăr; 6) Maria, mama lui Marcu, cel care a scris cea de-a doua Evanghelie; 7) Maria din Roma, o creştină căreia Pavel îi transmite salutări

Martin Luther – fost călugăr catolic care s-a revoltat împotriva practicilor nebiblice ale bisericii catolice; în 1517 el a început reforma protestantă în Germania

Martorul Adevărat – Martorul Credincios şi Adevărat care vorbeşte bisericii din Laodicea este Domnul İsus Hristos (Apocalipsa 1,5; 3,14).

masa cu pâinile pentru punerea înainte – se afla în Locul Sfânt al Templului (Exod 25,23-30) şi Îl reprezenta pe Domnul İsus, Pâinea vieţii (İoan 6,51). (vezi şi „Templul“)

măreţie – vezi „slavă“

mărturie – are mai multe sensuri: 1) declaraţie făcută de cineva despre un lucru; 2) declaraţie de credinţă, mărturisire a credinţei; 3) declaraţie a unui martor dată în faţa organelor de anchetare; 4) dovadă, probă, atestare

a mântui – a salva, a izbăvi, a răscumpăra din starea de păcat şi de la moartea veşnică, care este consecinţa păcatului (Romani 1,16; Tit 2,11-13; 2 Timotei 2,9; 1 Tesaloniceni 5,9-10, Psalmul 119,94-146).

Mântuitor – Salvator, Răscumpărător al omului din starea de păcat şi de la moartea veşnică; Dumnezeu prin Domnul İsus Hristos (Deuteronom33,29; 2 Samuel 22,3; Matei 1,20-21; Fapte 4,10-12; 1 İoan 4,14; İoan 3,16-21).

Melanchthon – Philipp Melanchthon, numele lui real fiind Philipp Schwartzerdt;  a fost profesor şi reformator în Germania, fiind un bun prieten al lui Martin Luther.

Mesia – Hristos, Unsul; în Vechiul Testament doar preoţii şi împăraţii erau unşi cu untdelemnul sfânt (Exod 40,1215; Leviticul 21,10; 1 Samuel 10,1; 16,12-13; 1 Împăraţi 1,39). Domnul İsus a primit de la Dumnezeu puterea de a fi Mare Preot şi de a întemeia Împărăţia Sa (Daniel 9,25-26; İoan 1,40-41; Evrei 5,5-10; 7,26; Luca 1,30-33). 

miazănoapte = nord; miazăzi = sud; apus = vest; răsărit = est

Mielul lui Dumnezeu – İsus Hristos, Fiul lui Dumnezeu care a fost jertfit ca un miel pentru răscumpărarea păcătoşilor (İoan 1,29-36; İsaia 53,3-10; Apocalipsa 5,11-13).

Mihail – înseamnă „Cine este ca Dumnezeu?“, „cel care este ca Dumnezeu“; în Biblie Mihail este numit arhanghel (conducătorul îngerilor), el fiind cel care s-a luptat cu diavolul pentru trupul lui Moise (İuda 1,9); mai este numit şi voievod sau prinţ, fiind cel care împreună cu îngerii lui Se luptă cu diavolul şi îl biruieşte (Daniel 12,1; Apocalipsa 12,7-9). Se înţelege astfel că arhanghelul Mihail este însuşi Domnul İsus.

mir – untdelemn, ulei cu miros plăcut

Moise – Biblia îl numeşte cel mai blând om de pe faţa pământului (Numeri 12,3), el fiind ales de Dumnezeu să scoată poporul evreu din robia egipteană (Exod 3,1-22); prin el Dumnezeu a dat poporului evreu toate legile. Se consideră de asemenea că Moise a scris primele cinci cărţi ale Bibliei.

a mustra – a certa

neamuri – 1) oamenii care nu fac parte din poporul evreu; păgâni, cei care se închină la idoli; 2) popoare, naţiuni

necredinţă – a nu crede, a nu fi convins de adevărul unui lucru, a pune la îndoială învăţăturile din Cuvântul lui Dumnezeu sau chiar existenţa Sa (Matei 13,53-58; 17,14-18; Romani 4,20; Psalmul 53,1)

nelegiuire – fărădelege, încălcare a Legii lui Dumnezeu, păcat, stare dominată de păcat

neprihănire – vezi „fără prihană“

netăiat împrejur în inimă – a fi condus de firea pământească, păcătoasă; a face poftele firii pământeşti (Fapte 7,51; Coloseni 2,8-13).

Noe – a fost un om neprihănit care a umblat cu Dumnezeu, ceea ce-l punea în contrast cu lumea nelegiuită din timpul lui; el împreună cu cei din familia sa au fost singurii supravieţuitori ai potopului prin care Dumnezeu a distrus acea lume stricată şi păcătoasă: la îndrumarea lui Dumnezeu el a construit o arcă, o corabie uriaşă în care au găsit scăpare cele opt persoane din familia sa precum şi câte o pereche din animalele necurate şi câte şapte perechi din cele curate (Geneza 6,5-7,24; 1 Petru 3,20)

Noul İerusalim – capitala împărăţiei Domnului İsus Hristos care se va coborî din cer la a doua Sa venire (Evrei 12,22; Apocalipsa 13,11-12); această cetate este numită şi mireasa Mielului (Apocalipsa 21)

... cu numele – vezi „pretins“

oastea îngerilor / oastea îngerească / oastea cerească – totalitatea îngerilor care slujesc lui Dumnezeu (Psalmul 148,2; Luca 2,10-14; 2 Samuel 7,26)

papă, papi – capul bisericii catolice, liderul spiritual suprem al Bisericii Romano-Catolice; papa este considerat vicar al lui Hristos, adică cel care ţine locul lui Hristos, înlocuitorul, locţiitorul lui Hristos

papist, papişti – nume dat catolicilor de către protestanţi

Paradis – vezi „Grădina Eden“

paşte – sărbătoare pentru a comemora izbăvirea israeliţilor din Egipt, amintirea nopţii în care Domnul lovise cu moartea pe toţi întâii-născuţi ai egiptenilor, dar cruţase casele israelite care erau marcate cu sângele mielului pascal (Exod 12, 1-51)

Pavel – Saul; om învăţat, fariseu, iudeu având cetăţenie romană (Fapte 16,37; 22,3.25-29; 26,4-5). El a fost prigonitor al bisericii creştine până când Domnul İsus i S-a descoperit; după aceea el a fost cel mai mare apostol al neamurilor (Fapte 9,1-18; 22,28; 23,6; Filipeni 3,4-8).

păcat – fărădelege, nelegiuire, orice neascultare de legea, de poruncile lui Dumnezeu, săvârşirea oricărui lucru interzis prin lege sau neglijenţa de a face bine (1 İoan 3,4; Levitic 16,16; Romani 7,14-25; İacov 4,17). Urmarea păcatului este moartea (Romani 6,23; İacov 1,15). Toţi oameni sunt păcătoşi (Eclesiastul 7,20; Romani 3,23-24; 1 İoan 1,7-10).

păgân, păgâni – care se închină idolilor şi nu Dumnezeului cel adevărat

perioade profetice – perioade de timp pentru întâmplarea anumitor evenimente, care au fost prezise în Biblie (vezi şi „1843, 1844“)

pergament – document

Pilat – Ponţiu Pilat sau Pilat din Pont (Matei 27,2); Pilat era procurator (dregător) al İudeii, conducătorul roman al acestei provincii atunci când İoan Botezătorul şi Domnul İsus şi-au început activitatea publică (Luca 3,1-4); el a avut un rol important în darea sentinţei de răstignire a Domnului İsus (Matei 27; Luca 23)

plagă, plăgi – nenorocire, urgie, calamitate care vine asupra oamenilor ca pedeapsă de la Dumnezeu; cu puţin timp înainte de revenirea Domnului İsus vor fi revărsate asupra celor necredincioşi cele şapte plăgi ale lui Dumnezeu (Apocalipsa 15-16).

a se pocăi – a-şi schimba mentalitatea, gândirea, atitudinile; pocăinţa reprezintă tristeţea pe care o simte păcătosul din pricina păcatelor sale, durerea profundă de a-L fi întristat pe Dumnezeu. (Matei 4,17; Marcu 1,15; Fapte 2,38; 3,19; 2 Corinteni 7, 6-11)

pomul cunoaşterii – vezi „pomul cunoştinţei binelui şi răului“

pomul cunoştinţei binelui şi răului – În grădina Eden, până la căderea în păcat, pomul cunoştinţei binelui şi răului arăta prin mâncarea din fructele lui răzvrătirea împotriva poruncilor lui Dumnezeu, neîncrederea în Cuvântul Său, acest lucru având drept consecinţă moartea (Geneză 2,9.16-17; 3,1-19 ). Pomul cunoştinţei binelui şi răului nu va exista pe noul pământ.

pomul interzis – vezi „pomul cunoştinţei binelui şi răului“

pomul vieţii – În grădina Eden, până la căderea în păcat precum şi pe noul pământ, pomul vieţii susţinea şi va susţine viaţa prin mâncarea din fructele sale (Geneză 2,9; 3,22-24; Apocalipsa 2,7; 22,2.14.). 

poporul Său – vezi „İsrael“

popular – care este iubit, apreciat de popor; care se bucură de simpatia majorităţii oamenilor

preoţii cei mai de seamă – arhierei, preoţi cu funcţii înalte (Matei 2,3-6)

pretins, pretinşi – aşa-zis, aşa-numit, cu numele: care declară, mărturiseşte a fi ceva însă în realitate nu este aşa

prigonire – persecuţie, asuprire

profeţie – prorocie, proorocie; ceea ce spune prorocul sub inspiraţie divină, deseori referitor la evenimente care se vor întâmpla în viitor

proroc – prooroc, profet; persoană aleasă de Dumnezeu pentru a le face cunoscută oamenilor voia Sa, prezicând uneori şi evenimente viitoare (Deuteronom 18,18-19; Fapte 3,18-24).

a proslăvi – a slăvi, a preamări

preoţi – persoane care slujeau în Templul Domnului, având îndatorirea de a media între om şi Dumnezeu şi de a învăţa pe popor cuvintele Legii (Exod 28,1; 40,12-15; Deuteronom 21,5)

a prigoni – a persecuta, a urmări insistent pe cineva provocându-i necazuri

providenţă – putere divină de a conduce lumea prin înţelepciunea Sa supremă

puritate – curăţie, neîntinare

rămăşiţa – rest, ceea ce a rămas; Dumnezeu îşi numeşte biserica din timpul sfârşitului „rămăşită“ (Apocalipsa 12,17). Cei care fac parte din biserica rămăşiţei păstrează toate cele zece porunci (İoan 14,15) şi au mărturia lui İsus Hristos, care este spiritul profeţiei (Apocalipsa 19,10). 

răsărit – vezi „miazănoapte“

a răscumpăra – a plăti preţul unui lucru pentru a-l readuce în proprietatea sa, a elibera o persoană din robie prin plătirea unui preţ; fiinţele umane aparţineau la început lui Dumnezeu dar prin neascultarea de Dumnezeu noi am ajuns sub robia păcatului. Domnul İsus Hristos, plătind cu însăşi viaţa Sa, ne-a răscumpărat din robia păcatului, eliberându-ne şi aducându-ne înapoi la Dumnezeu (Romani 7,14; 6,23; 3,22-26; Efeseni 1,7; Apocalipsa 5,9; 1 Petru 1,18-19).

a răstigni – a crucifica, a ucide în chinuri pe cineva, pironindu-l cu braţele şi cu picioarele pe o cruce (Matei 27, 20-26)

rătăcire, rătăciri – greşeală, eroare, abatere, încălcarea unui adevăr

reformă – a abandona ceea ce este greşit şi rău şi a se întoarce la ceea ce este drept şi bun

rodie – fruct cultivat îndeosebi în regiunea Mediteranei, Orientul Mijlociu şi Asia Centrală, fiind de dimensiunea unei portocale şi având multe seminţe în interior. Pe robele preoţilor care slujeau în Templu erau cusute rodii de diferite culori, ele simbolizând probabil virtutea.

rută – virnanţ; plantă de grădină cu miros aromat, care este folosită precum leuşteanul, mărarul, pătrunjelul sau ţelina pentru a da gust mâncărurilor 

Sabat – sâmbăta, ziua a şaptea a săptămânii. Dumnezeu, după ce a creat pământul şi tot ce este pe el în şase zile, s-a odihnit în ziua a şaptea, a binecuvântat-o şi a sfinţit-o (Geneză 1,1-2,3). Porunca a patra a Legii lui Dumnezeu cere păzirea Sabatului ca zi de odihnă încetând lucrul nostru zilnic, el fiind o zi de închinare şi de aducere aminte că İehova Dumnezeu este Creatorul nostru şi Eliberatorul nostru din robia păcatului (Exod 20,8-11; Deuteronom 5,12-15). Sabatul este semnul lui Dumnezeu, al legământului veşnic dintre El şi poporul Său (Exod 31,12-17; Ezechiel 20,12.19-20); el începe vineri seara la apusul soarelui şi ţine până sâmbătă seara la apusul soarelui (Geneza 1,5). În ziua Sabatului, oamenii trebuie să lase la o parte planurile şi interesele personale, şi să facă din Sabat desfătarea lor, slăvind şi cinstind Numele Domnului (İsaia 58,13-14).

sacru – vezi „sfânt“

Sanctuar – vezi „Templul“

Satana – Diavolul; el este tatăl oricărui rău (İoan 8,44). A fost creat ca heruvim ocrotitor, fiind fiinţa care ajunsese la perfecţiune, plin de înţelepciune şi desăvârşit în frumuseţe. Dar a ales să se revolte împotriva stăpânirii lui Dumnezeu. El continuă în prezent să facă rău, dorind să distrugă lucrarea lui Dumnezeu, dar în final va fi nimicit pentru totdeauna (Ezechiel 28,11-19; İsaia 14,12-17; Marcu 4,15; 1 Petru 5,8).

Saul – vezi „Pavel“

schimbarea la faţă – cu o ocazie specială, Domnul İsus şi-a schimbat înfăţişarea înaintea a trei dintre ucenicii Săi (Petru, İacov şi İoan), arătându-Se în slava Sa: faţa İ-a strălucit ca soarele iar hainele İ s-au făcut albe ca lumina (Matei 17,1-8; Marcu 9,1-8; Luca 9,28-36).

Scriptură, Scripturi, Sfânta Scriptură, Sfintele Scripturi – vezi „Biblia“

Sfânta Sfintelor – vezi „Templul“

sfeşnicul cu şapte candele – menora, sfeşnicul cu şapte braţe din Locul Sfânt al Templului (Exod 25,31-40). Sfeşnicul Îl reprezenta pe Domnul İsus, Lumina lumii (İoan 9,5; 1,9) iar untdelemnul din sfeşnic reprezenta Duhul Sfânt (Zaharia 4,1-6; Apocalipsa 4,5). (vezi şi „Templul“)

sfânt, sfinţi – curat din punct de vedere spiritual şi moral, fără păcat; consacrat lui Dumnezeu

sinagogă – casă de rugăciune a evreilor

Sion – una dintre colinele pe care este construit İerusalimul. David a adus chivotul Domnului în cetatea de pe acea colină, din acel moment ea fiind considerată ca un loc sfânt, datorită prezenţei lui Dumnezeu (2 Samuel 5,7; 6,1-12). După construirea Templului de Solomon pe muntele Moria şi transferul chivotului în acel loc, numele de Sion a fost folosit şi pentru a indica Templul (İoel 3,17). Numele poate indica de asemenea întregul İerusalim (Psalmul 48; İsaia 4,3; 52,1; 60,14), precum şi İerusalimul ceresc sau Noul İerusalim (Evrei 12,22; Apocalipsa 14,1). El poate desemna şi poporul lui Dumnezeu, biserica lui Dumnezeu (İsaia 49,13-16). 

slavă – glorie; Slava lui Dumnezeu este strălucirea Sa plină de măreţie (Exod 24,15-17; 33,18-23)

a slăvi / a da slavă lui Dumnezeu – a-L lăuda pe Dumnezeu, a-İ aduce cinste şi onoare, a-L lăuda şi a preamări caracterul Său (Deuteronom 32,3-4; Psalmul 29,1-2; Luca 5,24-25)

slujitori – aprozi

Soborul – Sinedriul, consiliul şi tribunalul suprem evreiesc care era alcătuit din bătrâni, preoţi şi cărturari.

solemn – serios, important; sfânt, sacru

solie – mesaj, veste

solia primului înger / prima solie – İsus revine, pregătiţi-vă! („Şi am văzut un alt înger care zbura prin mijlocul cerului cu o Evanghelie veşnică, pentru ca s-o vestească locuitorilor pământului, oricărui neam, oricărei seminţii, oricărei limbi şi oricărui norod. El zicea cu glas tare: «Temeţi-vă de Dumnezeu şi daţi-İ slavă, căci a venit ceasul judecăţii Lui; şi închinaţi-vă Celui care a făcut cerul şi pământul, marea şi izvoarele apelor!»“ – Apocalipsa 14,6-7) Această solie a început odată cu vestirea de către William Miller în anul 1831 a aşteptatei reveniri a lui Hristos.

solia celui de-al doilea înger / a doua solie – İeşiţi afară din bisericile decăzute! („Apoi a urmat un alt înger, al doilea, şi a zis: «A căzut, a căzut Babilonul, cetatea cea mare, care a adăpat toate neamurile din vinul mâniei curviei ei!»“ – Apocalipsa  14,8) Această solie a început odată cu respingerea de către biserici în anul 1844 a aşteptatei reveniri a lui Hristos.

solia celui de-al treilea înger / a treia solie – Ţineţi Sabatul! („Apoi a urmat un alt înger, al treilea, şi a zis cu glas tare: «Dacă se închină cineva fiarei şi icoanei ei, şi primeşte semnul ei pe frunte sau pe mână, va bea şi el din vinul mâniei lui Dumnezeu, turnat neamestecat în paharul mâniei Lui; şi va fi chinuit în foc şi în pucioasă, înaintea sfinţilor îngeri şi înaintea Mielului. Şi fumul chinului lor se suie în sus în vecii vecilor. Şi nici ziua, nici noaptea n-au odihnă cei ce se închină fiarei şi icoanei ei, şi oricine primeşte semnul numelui ei! Aici este răbdarea sfinţilor, care păzesc poruncile lui Dumnezeu şi credinţa lui İsus.»“ – Apocalipsa  14,9-12) Această solie a început după marea dezamăgire din 1844.

spiritism – doctrină şi practică bazate pe credinţa posibilităţii de a comunica cu spiritele, sufletele celor morţi. Biblia interzice însă acest lucru (Deuteronom 18,9-13; 1 Cronici 10,13-14; İsaia 8,19), şi ne învaţă că cei morţi sunt morţi şi nu mai pot comunica cu cei vii (Eclesiast 9,5-6). Spiritismul este astfel o amăgire a lui Satana: oamenii nu comunică cu sufletele celor morţi ci cu demoni (1 Timotei 4,1).

statornic – care nu se schimă, constant, ferm, hotărât, neclintit, 

stăpânirea lui Dumnezeu – guvernarea lui Dumnezeu

străjerii (romani) – ostaşi, soldaţi romani

strigătul de la miezul nopţii – această strigare s-a alăturat soliei celui de-al doilea înger în 1844 („La miezul nopţii, s-a auzit o strigare: «İată mirele, ieşiţi-i în întâmpinare!»“ – Matei 25,6)

tablele de piatră – Dumnezeu a scris cu degetul Său pe două table de piatră „cele 10 porunci“ rostite pe muntele Sinai (Exod 20,1-17; 31,18; 32,15-16)

taină – mister, ceva ce nu poate fi înţeles

tăgăduire – a renega, a se lepăda de cineva, a nu recunoaşte, a respinge (Matei 10,32-33; 26,69-75; Tit 1,16)

tăgăduire de sine – lepădare de sine; este una din trăsăturile de caracter ale Domnului İsus: aceea de a se gândi în primul rând la binele şi la nevoile celorlalţi, având o atitudine lipsită de egoism; a renunţa la propriile dorinţe în favoarea celorlalţi

tămâie – substanţă răşinoasă obţinută prin crestare din scoarţa unor arbuşti care aprinsă emană un miros plăcut; pentru slujba din Templu ea era amestecată cu alte substanţe (Exod 30,34-37)

temniţă – închisoare, puşcărie

temperanţă – cumpătare

Templul – sanctuar, locaş de închinare, clădire consacrată întâlnirii cu Dumnezeu, având două încăperi: Locul Sfânt sau Sfânta unde se aflau sfeşnicul cu şapte candele, masa cu pâinile pentru punerea înaintea Domnului, altarul pentru tămâie cu cădelniţa şi Locul Preasfânt sau Sfânta Sfintelor unde se afla chivotul mărturiei în care erau cele două table de piatră conţinând cele 10 porunci scrise de Dumnezeu (Exod 26,30-37; 35,4-21; 37,1-29; 30,1-10). Templul construit de Solomon a înlocuit cortul întâlnirii făcut de Moise, amândouă fiind construite după acelaşi plan, fiind însă de dimensiuni diferite (Exod 25,8-9.22.; 33,7-10; 1 Împăraţi 5,3-5; Apocalipsa 11,19). Ele erau chipul şi umbra Locaşului de închinare ceresc, fiind construite după modelul arătat de Dumnezeu lui Moise (Exod 26,30; Fapte 7,44; Evrei 8,1-5; 9,24). Templul este numit de Dumnezeu „Casa Mea“ (İsaia 56,7). Marele preot slujea în Locul Sfânt în fiecare zi, dar în Locul Preasfânt intra doar o dată pe an (Evrei 9,1-7). Templul din İerusalim a fost distrus şi reconstruit de două ori, el fiind distrus definitiv în anul 70 d.H.

Thomas Paine – a fost un pamfletar, revoluţionar, radicalist şi intelectual născut în 1737 în Marea Britanie. El a emigrat în America, participând la Revoluţia Americană, fiind considerat unul dintre fondatorii Statelor Unite ale Americi. El a influenţat atât politica americană cât şi revoluţia franceză. Paine s-a remarcat nu numai în politică ci şi prin atitudinile lui împotriva creştinismului, în timpul vieţii sale el a criticat şi ridiculizat învăţăturile creştine. În cartea sa „Epoca raţiunii“ el afirmă că nu crede în crezul niciunei biserici, şi că Biblia, căderea omului, İsus Hristos ca Fiu al lui Dumnezeu, moartea Sa şi mântuirea sunt doar invenţii fabuloase. Paine a murit în 1809, la moartea sa participând doar şase persoane.

tradiţie – ansamblu de obiceiuri, de datini şi de credinţe care se formează în cadrul unei comunităţi sociale sau naţionale şi care se transmite de obicei prin viu grai din generaţie în generaţie

ţara promisă, ţara făgăduită – vezi „Canaanul“

ucenic – discipol, elev. În Noul Testament, în legătură cu Domnul İsus Hristos, acest termen se referă la început la cei 12 bărbaţi care L-au urmat peste tot în lucrarea Sa, învăţând de la El şi fiind martorii minunilor Sale: Simon (zis Petru), Andrei (fratele lui Petru), İacov şi İoan (fiii lui Zebedei) Filip, Bartolomeu, Toma, Matei (vameşul), İacov (fiul lui Alfeu), Levi (zis Tadeu) Simon Cananitul şi İuda İscarioteanul (Matei 10,1-4). După moartea Domnului İsus, primii creştini au fost numiţi ucenici (Fapte 6,1-4).

ultima trâmbiţă – la venirea Domnului İsus, morţii mântuiţi vor învia la auzul trâmbiţei şi împreună cu cei credincioşi în viaţă Îl vor întâmpina pe Domnul lor în văzduh (1 Corinteni 15,51-52; 1 Tesaloniceni 4,16-17; Apocalipsa 11,15-17)

văzduh – aer, atmosferă

viţelul de aur – după primirea celor zece porunci şi încheierea legământului cu Dumnezeu, în timp ce Moise se afla pe munte pentru a primi de la Dumnezeu tablele de piatră conţinând cele zece porunci precum şi instrucţiuni pentru facerea cortului, poporul şi-a făcut un idol din aur şi s-au închinat lui ca dumnezeu al lor (Exod 32,1-35)

viziune – vedenie; ceea ce Dumnezeu arată cuiva prin intermediul unui vis în timpul nopţii sau chiar ziua când persoana nu doarme; percepţie vizuală a unor descoperiri făcute de Dumnezeu (Geneza 5,1; 46,2; Numeri 12,6; Ezechiel11,24; Daniel 2,19; 8,1-2; Fapte 9,10; Apocalipsa 9,17; etc.)

William Miller – a fost fermier, pastor şi reformator american. În 1816 a început să facă un studiu atent al Cuvântului lui Dumnezeu, fiind interesat de profeţiile legate de timp şi de cea de-a doua venire a lui Hristos. Pe baza unui studiu atent al Bibliei, el a ajuns la concluzia că revenirea lui İsus era aproape, şi începând din august 1831, el s-a devotat vestirii publice a soliei advente. Lui i s-au alăturat sute de alţi pastori protestanţi de diferite confesiuni care au participat la Marea Trezire Adventă din anii 1840. Bazându-se pe profeţia din Daniel 8,14 în care se spune „Până vor trece două mii trei sute de seri şi dimineţi; apoi Sfântul Locaş va fi curăţat“, şi folosindu-se de principiul echivalenţei „zi profetică – an literal“ care se găseşte în Numeri 14,34 şi Ezechiel 4,6 el credea că vor trece 2300 de ani între momentul în care  s-a dat ordinul de reconstruire a İerusalimului şi clipa în care İsus Hristos se va reîntoarce pe pământ pentru a doua oară pentru a curăţi pământul prin foc (Daniel 9,25-27). Dispoziţia de reconstruire a templului şi a İerusalimului a fost dată de împăratul Persiei Artaxerxe I preotului evreu Ezra în al 7-lea an al domniei împăratului, ceea ce corespunde cu anul 457 î.H. (Ezra 7,12-26). Bazat pe calcule biblice, Miller a stabilit data de 21 martie 1843 pentru revenirea lui İsus. După ce această dată a trecut fără ca İsus să revină, a refăcut studiul şi a observat că din calendarul gregorian lipsea anul 0, astfel că adevărata dată trebuia să fie 22 octombrie 1844. După ce şi data aceasta a trecut fără să se întâmple ceva deosebit, entuziasmul majorităţii sau frica, în cazul unora, s-a pierdut şi ei şi-au reluat vechiul stil de viaţă, luând în derâdere teoriile lui William Miller. Totuşi au fost unii care au refăcut calculele lui W. Miller şi nu au găsit nicio greşeală. Greşeala a fost aceea de a considera pământul ca fiind Marele Lăcaş. Din Apocalipsa 11,19 şi Evrei 8-9, reiese că Sfântul Lăcaş este în cer, iar cortul întâlnirii şi ulterior templul ridicat pe pământ nu erau decât reprezentări simbolice ale „adevăratului cort, care a fost ridicat nu de un om, ci de Domnul“. După marea dezamăgire din 22 octombrie 1844, William Miller a fost epuizat şi bolnav. Din acel moment el a depins de tovarăşii săi mai tineri care fuseseră alături de el în vestirea soliei advente. Aceştia  l-au convins să respingă adevărul despre Sabat.

Ziua Cincizecimii – Sărbătoarea Săptămânilor, Rusaliile; era o sărbătoare a recoltei, atunci oferindu-se Domnului cele dintâi roade din secerişul grâului (Exod 34,22; Deuteronom 16,10; Levitic 23,15-22; Numeri 28,26-31). Ziua Cincizecimii, care a urmat la scurt timp după învierea Domnului İsus, a avut o importanţă deosebită în formarea bisericii creştine. Atunci ucenicii au primit Duhul Sfânt promis de Domnul İsus înaintea înălţării Sale, putând astfel să vestească cu putere, fără frică şi în multe limbi mântuirea prin Domnul Hristos (Fapte 2,1-47). Această revărsare a Duhului Sfânt în Ziua Cincizecimii mai este cunoscută şi sub numele de primirea ploii timpurii.

1843, 1844 – vezi „William Miller“

Download for free at www.earlysda.com